Инджи Арал
Вярност

Превод от турски: Нахиде Дениз, 2012

chitanka.info

Първа част

Часът на моето слизане, на моето потъване; защото искам още веднъж да се смеся с хората. Тогава говоря на себе си като някой, който има време. Никой не ми разказва нещо ново. Затова си разказвам на себе си.

Ф. Ницше, „Тъй рече Заратустра“

1.

Мястото, където се намирам, ме подготвя да се примиря с една смърт, за която не съм отговорна. В тази огромна стая с каменен под, с неприятни жълти стени и врата, която не води за никъде, се задъхвам от тежката миризма на нещо загниващо и копнея за необятните поля.

Сигурно забелязвате отнесеността ми, че докато говоря, си търся думите, но няма кой да разбере надигащите се в душата ми писъци, бушуващите в гърдите ми вълни и как нощем леглото ми като сламка полита във въздуха и ме повлича. Никой не знае, че съм се хванала гуша за гуша с дяволите.

Още чувствам върху сърцето си тежестта, която изпитах в деня, в който ме доведоха. Онзи задушаващ натиск. Покорно се предадох на тези, които влязоха в дома ми, разбивайки вратата. Чаках ги, бях се примирила, не се възпротивих. Сложиха ми белезници. Обуха ми обувките, взеха едно манто от закачалката и го метнаха върху мен. Оставих се в ръцете им, изведоха ме навън, бързо минахме през градината. Виждах тревата, цветята, бяха мокри, беше валял дъжд. Върху чакълената настилка на пътя се бяха разпилели окапалите цветове на черешата.

През отворената врата на един микробус ме блъснаха на средната седалка. Писукане на радиостанция, нервни, бързи команди, някакви шифри и кодови номера. След това вратата се затвори с трясък, гумите изсвистяха и колата потегли. Тогава разбрах, без да знам как и защо, те знаеха, че ме отвеждат на друга планета. Тук е безплодна планета, на която бях захвърлена след килиите, разпитите, мълчанието, дивашката снимка с номер на гърдите, след взимането на отпечатъци от пръстите ми.

През първите два дни непрекъснато се оригвах и повръщах. Жените помислиха, че съм бременна. Почистиха повърнатото, накараха ме да пия супа и билкови чайове, за да се успокои стомахът ми. Завиха ме с одеяла, за да се стопля. Познаваха шока, който преживявах, и каквото и да бяха извършили, за да ги затворят тук, все още не бяха загубили чувството си за състрадание.

На третия ден спах дълго. Когато се събудих, не можах да стана от леглото. Помогнаха ми да отида до тоалетната и почувствах, че съм в добри ръце. Последните месеци бях прекарала в такава дълбока самота и безнадеждност, че възприемах всичко около мен, хората и дори собствения си живот, като заплаха за наранената ми душа. Бях забравила коя съм, как изглеждат предметите, не си спомнях, че и другите обичат и изпитват болка, че всеки има нужда от утеха. Това го разбираш от средата, в която се намираш. Там, където има солидарност, приспособяването на човек към новото му положение става по-бързо, отколкото предполага.

От една жена, която на закуска броеше дните до освобождаването си, научих, че е 15 април. Петнайсети април. После си спомних, бях започнала четирийсетата си година. Безсмислен завой за някого, изпаднал в скръб, която едва ли някога ще свърши. Вече няма значение кое време е, няма дори значение, че съм се родила! След като разбрах, че светът е такъв, какъвто трябва да бъде, а идването ми на този свят не е било потребно, мога само да проклинам деня, в който съм се родила. Едва когато го поставят в клетка като опасно животно, човек научава, че да си придава значение, не е нищо друго, освен високомерие, че страстите, алчността и гордостта са празна работа и че в един неочакван миг може да пълзи по земята.

Телевизорът гърми. През екрана бързо преминават прозорци, климатици, мобилни телефони, лъскави автомобили, шампоани, които правят косата като коприна. Вили край езеро, басейни, печалби, отрупани маси. А в това странно място за живеене аз споделям вината и унижението с лица, които все още не мога да запомня.

Обвиняват ме в престъпление. Убийството на мъжа ми. Не, аз никого не съм убила. Не съм отговорна за станалото. От две години бяхме разделени. Една вечер той дойде внезапно и остана с мен по собствено желание.

Бях го чакала много дълго, не се държах с него нито добре, нито зле, не очаквах ново начало, важното беше, че дойде. Седнахме, поговорихме. Изреченията ни се състояха от сухи, изчерпали значението си думи, беше малко тъжен, защото говорехме за вече несъществуващи неща. Гребяхме в обратни посоки, въртяхме се и се връщахме на същото място. След полунощ видяхме, че се носим не към брега, а към хоризонта, и оставихме веслата. Бяхме се уморили. Обхвана ни страх и се прегърнахме. Не бяхме ние. Дори не беше любене, само отговорих на неговата вялост в потъващата мекота на плътта.

След това стана нещо. Една следа, една сянка, едно покровителствено състрадание, съжаление, отегчение, унижение, моментен смут или всичко заедно. Може да е било казано нещо, което не е било необходимо. Времето ни похлупи.

Когато се замисля за следващата сутрин, още не ми идва нищо друго наум, освен гласове и образи, които ми дават чувството, че е станало току-що. Светлината в банята, шуртенето на водата, как аз слагам чая на печката, хвърлям хляба в тостера. Защо след време човек си спомня все такива незначителни неща? Може би още много отрязъци от време са останали в паметта?

В онзи отрязък прозорецът беше отворен. Едно птиче възпяваше красотата на утрото. Нарязах сирене. Докато миех руколата, мислех за изреченото от него през нощта.

Мъчно ми беше за Ферда, но не се ядосвах, точно обратното — и аз бях в подобно състояние. Водата продължаваше да шурти, повиках го, не се обади. Излязох в коридора, отидох и почуках на вратата. И изведнъж нагазих във вода. Кървава вода, която преливаше изпод вратата на банята. Точно това разказах и на прокурора.

Да не помислят, че съм искала да се забавя. Някога той беше моята надежда, мечта, обещание за бъдещето. Точно както аз бях за него или не можах да стана, но исках да бъда. Някога любовта ми беше търпелива и щедра, без егоизъм и гордост, беше гореща.

Онзи ден адвокатът ми каза, че се очаква заключението от аутопсията и ще подготви защитата си, след като се уточни причината за смъртта и види обвинителния акт. Процесът можел да продължи по-дълго, отколкото се надявахме.

Докато гледах този улегнал, опитен адвокат, който някога беше асистент на баща ми, батко Ирфан от моето детство, в един миг ме обзе чувството, че го виждам за пръв път. В главата му се въртяха подозрения, информацията, която имаше, се сблъскваше със съмненията. Беше неспокоен, сякаш бе вързан с въжета за стола, на който седеше. Очите му гледаха изпитателно лицето ми, мъчеше се да разбере истината.

Имам му доверие, не се съмнявам, че ще се опита да направи за мен повече от това, което е във възможностите му.

Като млад беше красавец. Обичаше да чете, да ходи на театър. Един ден беше дошъл на вилата ни, аз бях на седем години, качихме се заедно на лодката, една медуза ме парна по крака и той ме отнесе на ръце вкъщи. По онова време беше с леви убеждения, беше опозиция на всичко, беше влюбен в едно момиче. С баща ми пийнаха ракия в градината. Гордо ни чете стихотворенията си, отпечатани в някакво списание.

Какво беше променило батко Ирфан до такава степен? Възходите и паденията ли, яденето и пиенето, местенето от едно място на друго, женитбата, децата, съдебните дела, усилията да намери пролука в законите? Косата над челото му бе разделена на път, хлътналите под посивелите му вежди очи гледаха остро и подозрително. Беше търпелив, но и отегчен. Колко ли трупове беше видял, какво ли мислеше за мен?

— Нали няма нищо, което да не си ми казала или да си скрила от мен, Азра?

— Казах всичко, което си спомням.

— Има неизяснени положения. Например, защо дни наред си го… това е много важно, разбираш ли?

— Казах ти! Не бях на себе си.

— Изпаднала си в шок. Върху това ще се концентрираме, нали така… Междувременно, опитай се да си спомниш отново чувствата си през тези няколко дни.

— Няма нищо друго, батко Ирфан.

— Помисли си пак, имаш време. И си води бележки за всичко, което ти дойде на ум, записвай.

— Ще видим. Може и да опитам…

— Не забравяй, няма да приемаш обвиненията…

Бях го виждала и в много по-тежки дни. При смъртта на баща ми, на брат ми, на майка ми. Ето че пак седях срещу него по неприятен повод. Срамувах се, вулгарността на случая беше толкова ужасяваща, много се срамувах.

Миналата нощ си представях как вървя спокойно по път, който тече като вода. Може би беше сън във въображението ми. По местата, откъдето минавах, непрекъснато се сменяха зима с пролет, лято с есен. В един миг градините се изпълваха със зеленина, а при следващата крачка бяха засипани с изсъхнали листа. Зрели плодове висяха по дървета, отрупани със сняг. Природата не беше виновна за тези мистификации. И въпреки че това ме радваше, не се почувствах спасена.

Когато взех тази тетрадка в ръце, се почувствах като ентусиазирано дете, на което предстои да тръгне на училище, после с някакъв особен страх хванах молива. В момента седя на леглото си, на горния нар, близо до тавана. И пиша в тетрадката, която съм подпряла на коленете си. Сумракът в стаята задушава слънчевия лъч, който едва-едва се процежда през малкото прозорче с решетки, заигравайки се със срамежливата нерешителност на пролетта. Изображенията са бледи, не мога да налучкам добре редовете. Пред погледа ми страниците изглеждат така, сякаш са изпълнени с трудноразбираеми знаци.

Освен това усещам в себе си странна тревога, като че ли съм забравила нещо важно, но не знам какво е то. Откъде започваш да пълниш една празна страница, от коя тънка пукнатинка се стига до дълбок разлом? И откъде да подхвана тази приключила история и да я върна назад?

Въпреки че малките прозорчета на отдушника горе са отворени, в килията натежава мирис на сън, пот, менструация, мръсни тела. Има още два дни до банята. Повдига ми се от влажните изпарения. А също и от миризмата на формалдехид, просмукана в мен, в клетките ми. Тя ме връща към последните дни, прекарани с Ферда, принуждава ме да си ги спомня. Но не е лесно, всичко е още толкова прясно, че не мога да направя връзка между чувствата ми и моментните представи. Образите в паметта ми и фантазиите се смесват и не съответстват на положението, в което се намирам. Ситуации, които преди ми се струваха важни, нетърпими, или обратното — забавни, бързо променят посоката и значението си. В ума ми няма яснота, няма градивна сила, която да подреди преживяното от мен.

Освен това се затруднявам да пиша на ръка.

През последните две години прекарвах нощите си пред компютъра. Понякога гледах дълго някоя снимка или дигиталния часовник в долния ляв край на екрана, следях интервалите, които отброяваха секундите. Това бяха мъртви часове. Макар че цифрите се сменяха, струваше ми се, че времето е замръзнало и стои на едно място. Защото нищо не се случваше. Телефонът не звънеше, всички песни ми звучаха еднакво. Къщата, градината, гората, езерото, жп линията долу бяха еднакво близо, но и същевременно бяха все така далече, за да се преселиш на друго място или да решиш нещо конкретно.

В компютъра ми, който взе полицията, беше всичко за пропадането през онези две години и за последната фаза на удара в дъното. Колко е тъжно най-скритите чувства на човек да попаднат в чужди ръце, да се разпръснат като пясък наоколо! Какво търсят, какво се надяват да намерят в онези страници? За какво ще послужат моите предизвикателства, смешните ми лудости? Как ще ги разберат, когато дори аз не мога да ги разбера?

Зад всеки написан от мен ред стои Ферда.

Ферда, моята слабост.

Когато споменавам името му, си спомням зеления гащеризон, който обличаше в парника, жълтите му гумени ботуши, песента, която си тананикаше, докато нареждаше върху стелажите саксиите с азалии.

Погледът му, насочен към Млечния път през една лятна нощ на брега на езерото, и как, прегърнал ме през рамо, изброява едно по едно имената на всяка звезда.

Неговото „ало“ по телефона, гласът му, който мелодично удължаваше л-то.

Една утрин, когато се любихме в хотелска стая в Амстердам, рискувайки да изпуснем самолета. Лекомислието му. Погледът му към нещата, които аз не можех да видя.

Лъжите, приемането на несъществуващото за истинско и на съществуващото за недействително.

Неоснователните защити и нападения.

Нощите, в които горчиво стенеше насън, после скачаше изведнъж и крачеше напред-назад в хола и… вече не ме желаеше.

Неспокойствието, безочието, низостта. Обидите, фалшивите усмивки. Тайните му партньорства, как майсторски разруши убежищата в моя живот.

Спомням си вратите, които блъскаше и риташе.

Как се впуснахме в тази смъртоносна игра, от която нямаше връщане назад. Сега, когато е минало толкова време и вече е прекалено късно, се питам кои бяхме в първата вечер, когато взе ръката ми в своята…

Някога бях прочела, че животът е верига от мигове, простираща се до безкрая. Тази мисъл ми се стори вярна. Но сега не мисля така. Ако някой ми беше предсказал какво ще се случи, никога нямаше да повярвам. Внезапно нещо се случва и веригата се скъсва.

Може би това е краят, стигнах до края. Вече няма бъдеще, има само минало.

В мрака на търпението и самотата духът ми като непокорна и буйна река, на която насила са променили коритото, тече непрекъснато към миналото, към отминалите утрини и вечери.

2.

Презентация с вечеря на една фармацевтична фирма. Маса, на която има много хора, които не познавам добре, музика, която прави почти невъзможни разговорите, време, в което всеки става никой.

Разговорът се върти около новата серия противозачатъчни хапчета, пусната на пазара, концерти, шопинг и извънсезонните цени на луксозните корабни круизи. Светлините са толкова приглушени и слаби, че не мога да видя какво ям. Един възрастен гинеколог от елита, известен с безбройните си връзки с жени, непрекъснато говори глупости; от време на време поглежда към мен, очаквайки одобрение.

Мълча. Не за да бъда груба. Защото не знам, а и не искам да знам какво трябва да кажа. Защото нямам сила да говоря, а вечерта, на която съм попаднала, сякаш не съществува.

Ставам и излизам на терасата.

Облякла съм тъмносиня вечерна рокля с деколте, обсипано с пайети, и се притеснявам, че изглеждам прекалено официално. Терасата е празна, масите за през лятото са прибрани. Сядам в един от пластмасовите фотьойли, които очакват до стената циганското лято, и подлагам лице на ситния дъждец, за да изтрезнея. Не пих много, но когато отровата вътре в теб се размеси с алкохола, става лошо.

Гледам право към двореца Топкапъ и към осветените минарета на джамията Султанахмет. Към нощта, в която светлините ту блясват, ту угасват. Към силуетите на жилищните сгради, подредени в редици една над друга, една до друга. Към къщите, в които живеят различни хора с различни съдби. Към бъркотията от сателитни антени по покривите, към осветените прозорци и затворените врати. Идва ми да отида и да позвъня на правилната врата в точното време. Тогава всичко, което знам и на което се надявам, ще бъде по-лесно. Но как да разбереш коя е тази врата?

Пред мен се простира само мълчаливото море. Впивайки поглед в трептящите светлинки по тъмната повърхност на водата, мисля за пъпната връв, която ме свързва с миналото, за нещата, които не вървят както трябва, за лошия избор и неуспехите. Чувствам в себе си незадоволен копнеж и горчивата утайка на мечтите. Въпреки че съм още на трийсет, копнея да започна живота си отново, да се променя изцяло.

Последните ми осем години. Не знаех какво искам. Не успях да оценя простотата на живота и затова без страх изложих на риск това, което имах. Нямаше кой да ме хване за ръката и всички хубави неща, които мислех, че ме очакват, бързо се отдалечаваха, докато аз уж стремително вървях към тях.

Точно в този момент виждам как един висок и слаб силует с нерешителни стъпки минава покрай мен и отива към парапета на терасата, в полумрака се очертава една полупрозрачна мъжка сянка, която се спира и гледа светлините на града и морето. Във филмите и романите има такива сцени. Жената и мъжът един след друг излизат на терасата или в градината. И двамата са самотни, нещастни. Те се срещат, любовта започва.

Де да беше! Колко ми липсват случайностите, щастливата спонтанна непринуденост, която не уморява, опиянението…

Привличам вниманието върху себе си, като силно провлачвам по каменния под краката на фотьойла, в който съм седнала. Непознатият се обръща по посока на шума и когато очите му свикват с тъмнината, бавно, но с любопитство идва при мен. Приготвям се да запазя спокойствие и да се оставя на течението на историята. А той седна до мен и се усмихва, каква ли покана е видял в погледа ми, че спокойно сяда на фотьойла до мен.

Вятърът довява уханието на младия мъж. Свеж, привлекателен мирис. От колко дълго време искам да се сгуша в гърдите, в извивките на нечие тяло, да чуя бученето на кръвта, да се отдам на устните му, да се докосна до топлината му, да се поддам на лудостта на огъня и да се спася от всички страхове! Но веднага ме обзема чувството за невъзможност. Ще пожелае ли той жена, която така бързо изпада във възторг? А ако е някой, който е склонен да мисли за себе си добро, а за другите и особено за жените — лошо. Или ако има малка вероятност да се измъкна от ръцете му жива и здрава. Така да бъде. Обръщам се и с половин уста казвам:

— Здравейте.

Придърпвайки фотьойла си, той премахва разстоянието между нас. Пелерината ми е вътре, останала е на облегалката на стола, на който седях, лекичко се приплъзвам към него и едва сложила ръката си върху неговата, се озовавам в неговите едри и топли длани. С нежно разтъркване се опитва да стопли пръстите ми. Бърз, умен, държанието му, поведението му са приятни. За какво да се въздържам? Нали и аз не съм девственица, непорочна глупачка, която се вкаменява, като я докоснеш. Да предположим, че сме двама корабокрушенци на пуст остров, можеше да се удавим заедно, останахме живи и ето че ръката ми е в неговите ръце.

— Замръзнала си…

Тъй като се намирам в такова психично състояние, че придавам по-дълбок смисъл на това, което става, от реалното му измерение, този изпълнен с ласка глас кара сърцето ми да потръпне. Колко време мина, откакто не съм чувала тази дума, казана с този тон, откакто не съм била насаме с някого като него, колко ми е писнало от дълбокото мълчание между мен и мъжкия пол?

Всеки миг сълзите ми, които са готови да тръгнат, ще потекат. Поглеждам в очите му. Остави, не говори, със сигурност си попаднала във филм.

— Не искаш ли да говориш? Добре, тогава да помълчим.

— Но тогава ще заплача.

— Мислиш, че животът ти е опропастен?

— Не точно. Сценарият е такъв.

Смее се. Блестящи очи, въздълъг нос, подредени зъби в полуотворената уста. Лицето му не се различава много добре в сумрака. Опитвам се да се усмихна.

— Кой пише сценария?

— Писан е хиляди пъти. Ние играем отново.

Повдига леко брадичката ми и ме поглежда. Погледът му е толкова смел, ръцете — толкова горещи, тялото — толкова чуждо и привлекателно, че искам да останем все така. Любовта от пръв поглед е лъжа, но копнея за една мъжка буза, която да докосне лицето ми, да се съпротивлявам лекичко на ръцете, които се опитват бързо да ме разсъблекат, отново да бъда с някого.

— Колко хубави очи имаш — казва той.

Изречения-клишета, безчувственост, липса на любов, отчуждение, минава ми през ума. Отдръпвам се и поглеждам още един път лицето му на синята светлина, отразяваща се от рекламното пано върху съседната сграда. Запознанство без дата. Едно от лицата, което, щом видим, смятаме, че си спомняме отнякъде.

Добре де, но защо този човек не говори празни приказки? Дали пък не очаква нежно да му протегна една незабранена ябълка? Бъркам в чантата и гледам — имам ли нещо такова у себе си? Намирам празен пакет цигари.

— Искаш ли да отидем другаде?

Поклащам глава. Поднася ръката ми към устата си, целува я леко и я оставя. Поглажда косата ми непринудено. Зашеметяващо чувство на паника… И надеждата, че може да се е върнало нещо, което отдавна съм се отказала да търся.

— Кой си ти?

— Кой би искала да бъда?

— Принцът с моравия перчем! Една приказна личност. Мечта…

— Мечтите си ли загуби? Защо да не съм истински?

— Мечтите са по-трайни, продължават по-дълго време. Музиката е спряла. До нас достига леко боботене от разговорите вътре. И аз още се чувствам така, сякаш тази тераса, тази среща, тези сълзи са написани предварително и причината тази нощ да съм тук е един измислен филм.

— Лекар ли си, или фармацевт? — питам.

— Не, дойдох със сестра ми и нейния приятел. Те си тръгнаха преди малко. Седяхме на съседната маса. Изглеждаше притеснена, но пак беше много хубава.

— Така ли! Еее, как се казваш?

— Ферда. А ти си Азра, нали? Чух да те наричат така. Какво стана, изоставиха ли те?

— Тази вечер не. Нали знаеш, понякога мъничките грижи набъбват в очите на човек.

— Знам. Чувството, че те тегли към дъното и потъваш.

— Едно нетърпеливо желание малко да полетиш.

Лицето му е развълнувано. Мълчим. Светват и изгасват светлините, за да покажат, че вечерта е свършила.

— Отивам на Анадолския бряг[1], ако си в същата посока, ела с мен.

Ето така започна всичко преди осем години, в една нощ през октомври 1998 година.

Излязохме на булеварда. Докато служителят на паркинга докара колата, мълчаливо гледахме потока от коли по улицата, влюбените, които вървяха прегърнати, младежите, които шумно се бутаха и блъскаха.

В колата миришеше приятно. Седнах до него и облегнах назад замаяната си глава. От дълго време не се бях чувствала толкова сигурна и спокойна пред чужд човек. Не се страхувах дори да говоря, за да не се развали магията.

— Виждал съм те по-рано в аптеката, в която работиш в Джаддебостан — каза той. — Близо е до дома ми. Един-два пъти идвах да купя някои дреболии.

— Фармацевт стажант съм — обясних. — Не съм те забелязала.

— А аз направих всичко, за да ме забележиш.

— Ти какво работиш?

— Инженер съм. Готвя се да се захвана с търговия. Тази вечер не беше спокойна, както си в аптеката. Беше притеснена. Като видях, че излизаш на терасата, тръгнах след теб.

— Помисли, че ще се хвърля долу ли?

— Е, чак дотам не — засмя се той. — Отдавна ли си сама?

— От известно време. А ти?

— И аз, но ми харесва да съм си самодостатъчен.

— Напоследък това е моден израз. — Присвих устни и повторих: — Самодостатъчен.

Отби колата вдясно и паркира. Пуст булевард, тъмна фасада на една банка. Отворена сладкарница. Не бяхме на моята улица. Изключи мотора, наведе се и ме погледна в лицето.

— Когато човек дълго време живее сам, се разболява от самота. Гледаш като враг на всеки, който прекрачи личната ти територия.

— Къде сме?

— В моя район. Пред дома ми. Искаш ли да се качиш горе?

— Не бих искала още от първата вечер да се превърна в твой враг.

— Ела, ще пийнем по нещо, ще поговорим.

Протегна се и лекичко ме целуна. Хареса ми, обгърнах главата му с ръце и му отговорих с желание. Като че разбрал моята жажда, нададе лек стон и пое устните ми в устата си. Фаровете на една кола за момент ни осветиха и отминаха.

Слязох като вцепенена. Видях пристанището. Усетих мириса на морето. Дано майка ми да е заспала, да не ме чака. Потърси в джоба си ключовете от външната врата, намери ги. Ръцете му леко трепереха, докато отключваше.

Третият етаж. В хола канапе, пред него голяма кожена табуретка. Бюро, отрупано с книжа, с дебели подвързани книги. Няколко картини. Слаба светлина, лек мирис на тютюн. Големи прозорци без пердета, които гледат към бледите лампи в парка, наполовина спуснати щори. В далечината бляскавият силует на Принцовите острови.

Посочи към дивана и ме изчака прав да седна. Не приличаше на прелъстител. Напротив, проявяваше привлекателна несръчна хлапащина. Но пък човек не би могъл да знае. Привлекателността на повечето мъже беше повърхностна, беше маска, цвят. Усмихнах се. Опитах се да се самоуспокоя — ето още едно обикновено приключение, което малко или много е ясно докъде ще стигне. Все пак в мен имаше малка надежда. Една слаба, мъждукаща пътеводна светлина, която може би щеше да ми посочи пътя.

Сложи кафето пред мен. За себе си бе взел вино. Когато седна до мен, почувствах топла, чувствена миризма на тяло, зави ми се свят. Не може така, помислих си. Ако тази нощ си легна с него, всичко може да свърши. Този тип мъже се плашат от жена, с която са си легнали случайно. Не й телефонират, не я търсят повече. Като я видят на улицата, минават на отсрещния тротоар. Не, не може да стане така. А защо не? На сутринта ще се почувствам наранена.

Помислих, че ще се събудя съвсем гола в чуждо легло с чужд човек. Миризма на плът и пот, косми, несъответствие, безразличие вместо вниманието и ласките през нощта. Отърсване на раменете и махване с ръка. Остави тази работа.

Взех чантата в скута си и се приготвих да стана. От колко време стоях далече от подобни връзки. Искам вече да обичам някого, да се обвържа с него и да се откажа от нищото. Но ето че в късния час на нощта съм в дома на мъж, за чието съществуване до преди два часа не знаех. Опита се, въздъхнах вътрешно._Внимавай, да не останеш пак в ръка с дръжка на врата, която не може да се отвори!_

Станаха четири години, откакто съм разведена. След като бях изоставена с дете на три години, предпочетох, за да не изпусна контрола от ръцете си, да бъда поне желана, вместо да бъда обичана като младите жени около мен. Нямаше любов, такова нещо вече не съществуваше. Няма нищо друго, освен едно огледало и двойствени игри, при които стигаш до брега и предпочиташ да не знаеш какво има вътре. Съгласила си се да не знаеш. Вече всички живееха така. Изстиналата им плът беше суха и кисела. Дъхът им миришеше лошо. Говореха с мухлясали от употреба думи, а устите им се бяха изкривили от лъжи. Никой не се интересуваше кой кой е.

От изживените няколко краткотрайни приключения не остана нищо друго, освен разочарования, сръдни и досадни думи. Всички те бяха „връзки“, заради които после съжалявах, че съм загубила уважението към себе си. В моята среда преобладаваха връзките за една нощ, без спомени, равнодушни към любовта. Всъщност това не можеше да се нарече дори среда. Тя се ограничаваше до няколко млади жени, луди по мъжете, които си падаха по нощните скитания, и двама безлични, отчаяни млади интелектуалци, с които понякога се срещах и се включвах от нямане накъде в излизанията им. Накрая се окопах в страхливата мисъл, че не умея да преодолявам задръжките, и си сложих един вид броня за недосегаемост.

Поклатих глава, сякаш исках да разпръсна неприятните спомени на миналото, потърсих път за бягство, но Ферда ме прегърна и ме притегли към себе си, целуна ме първо по слепоочието, а след това по врата.

— Искам да бъда с теб — прошепна той.

Пак стигам до една препрочитана част на една много четена книга. Дръпнах се, когато се опита да зарови пръсти в косата ми. Той усети моята нерешителност, стана и отиде в кухнята, за да изпразни пепелника. Такива бягства пораждат странно огорчение. Като се върна, седна във фотьойла срещу мен. Беше учуден. За миг изпитах мъка от загубата на това, което имах.

— Може би по-нататък — казах аз, усмихвайки се. — Трябва да се прибера вкъщи.

— Рано е още. Чака ли те някой?

— Живея с дъщеря ми и майка ми.

— Разведена ли си?

Кимнах утвърдително.

Оказа се, че и той е разведен. Известно време поговорихме за брака и нещастните връзки. Тогава хората се научаваха да бъдат личности. Да не допускат свободата да бъде притискана от правилата. Обществото сменяше черупката си. В тази среда не беше възможно браковете да бъдат трайни. Любовта бързо се износваше, много хора търсеха начин да си стъпят на краката. Почти половината от познатите ни млади хора се бяха развели, преди да минат няколко години от брака им.

Известно време мълчахме.

Оставих празната чашка върху масичката и се надигнах.

— На колко години е дъщеря ти?

— На седем.

— Детето е трудна работа. Сигурно вашите са заспали. Седни, бъди спокойна. Не съм някой, от когото да се страхуваш.

— Че от какво да се страхувам?

— Не знам, напрегната си, сякаш ще те нападна. Кажи, защо не можем да бъдем заедно?

— Първо трябва да свикна с теб.

За миг ме погледна съкрушено.

— Не обичам студен и технически секс — заявих.

— Много си откровена, но откъде знаеш, че ще бъде така? Тези работи не си личат от началото.

— Кои работи?

— Като това… — поклати ръката си между двама ни напред и назад — сближаванията, тоест…

— В последно време станах консервативна. Искам да вярвам в светостта на любовта.

Погледна ме внимателно, като че не вярваше на наивността ми.

— Романтичните подправки вече са премахнати от употреба, тъй като вредят на организма. А и любовта не е свята, тя е едно плътско чувство — каза той, опитвайки се да изглежда опитен и равнодушен.

— Същата работа. И плътското е свято.

— Нали не направих нещо, което да те обиди?

— Не, не. Би ли ми повикал такси?

— Аз ще те закарам.

Шофираше без желание. В ръцете му на волана видях самота и безнадеждност, които ме натъжиха. И за него вероятно бе трудно да намери някого, когото да обича, да е стабилен, да му има доверие. Познавах тази скрита безнадеждност, синдрома да държиш опашката си винаги вирната. От една страна, се изживяваха безкрайно безсъдържателни връзки, а от друга — нарастваха скуката, желанието да избягаш и да стоиш далече. Така се увеличаваха тези, които се отчуждаваха от самите себе си, заради самотата, която неуспешно прикриваха с шумна врява.

— Май те наскърбих — казах, когато спрях ме пред къщи.

— Не, за какво да се наскърбявам.

Изчака ме да сляза, без да изключи мотора. Изведнъж се почувствах като обезценена. Погледът му беше толкова празен, че отново ми стана студено.

— Приятна вечер, скъпа, до скоро — каза с унил глас.

— Телефона ми… искаш ли го?

— Няма нужда. Ще те намеря.

От силното натъртване върху думичката „намеря“ разбрах, че е приключил, че повече няма да го видя.

— Може аз да те потърся. Разбира се, ако ми дадеш номера си.

— Нямам химикалка, ще те потърся.

Бързо слязох от колата, той не слезе, но през отворения прозорец проследи, докато влязох във входа на сградата.

[1] Азиатската част на Истанбул — Бел.ред. ↑

3.

През следващите дни очаквах от него вест, телефон, бележка в пощенската кутия. При всяко излизане се надявах да го видя пред градинската врата. Тогава всичко щеше да си дойде на мястото. Думите ще те потърся щяха да придобият някакъв смисъл, но не стана. В паметта ми остана един мъж в средата на трийсетте, събрал дългата си вълниста коса на врата, с приятно ухание; в дланта ми остана топлината на ръцете му, а върху устните ми — на устата му. Следа от мургава усмивка, светлина в погледа, ново вълнение и чувство за голяма загуба.

Ще те потърся. Беше го казал с уверен тон, сякаш даваше дума. Ще те потърся. От една страна, тези думи кънтяха в съзнанието ми, от друга — ядосвах се на себе си, че придавам толкова голямо значение на една среща. Обхвана ме странна мудност.

Оставаха четири месеца до края на стажа ми. След това щяхме да опразним жилището в Гьозтепе[1], където живеех още от първия ми брак, и щяхме да се върнем в нашия град. Нямах възможности да отворя аптека в Истанбул. В Саянджак беше по-икономично, там имах повече шансове да се задържа. Когато се разведох, майка ми остави къщата, градината и приятелите си и дойде при мен, за да гледа дъщеря ми. Не беше добре със здравето, изморяваше се, очакваше ме с нетърпение. В онова малко градче, където всички се познават, аз нямаше да мога да се разпореждам със съдбата си. Искаше ми се да се омъжа за някого, когото харесвам, да отглеждам дъщеря си в нормална семейна среда, но в Саянджак възможността да срещна такъв мъж, беше ограничена. Като погледнех бъдещето си, изглеждаше, че пътят на моя живот щеше да бъде отиване и връщане между дома и аптеката. Една разведена жена, едно дете, депресиран сух живот. Не знаех дали ще имам шанса да променя тази линия. На заминаване очаквах чудо и с това вълнение бях пожелала да се хвана за Ферда, но той си беше заминал, без да се отбие на онази железопътна гара.

И беше прав за себе си. Нямаше да си губи времето с демодирани девически номера, с мъчителни приливи и отливи на една плесенясала чувствителност, я! В следващите дни картината в главата ми започна да ерозира, да се изтрива. Но в мен остана една неопределена тъга.

Дойде в аптеката три седмици по-късно.

За да купи кутия аспирин!

Затваряхме, вътре беше празно. Не повярвах, че наистина го виждам срещу себе си. Разменихме на крак няколко изречения. И двамата бяхме сдържани, развълнувани, нерешителни. Помощникът броеше парите на касата, движението по булеварда бе натоварено заради мача, беше шумно.

— Не можах да те потърся, бях в чужбина.

— Разбира се. Всъщност не очаквах.

— Много мислих за теб.

Бях готова да придам по-дълбок смисъл на всяка казана от него дума. Виждах върху тезгяха самотата на ръката му и снизходителната покана в мекия тон на гласа му, не можех да откъсна очите си от него. В бляскавата светлина на аптеката изглеждаше по-различен от онази вечер. Тъничките бръчки около устата и в края на очите му придаваха зрялост, като че ли бяха следи от търпение, примесено с лека тъга. Беше толкова хубаво отново да го намеря, че ме обхвана страх да не си тръгне, след като остави парите на тезгяха. Казах му, че ако ме почака няколко минути и няма друга работа, може да се поразходим заедно.

Изчака ме навън. Вървяхме в мъгливата ноемврийска вечер, в изпълнения с мирис на изгорели газове въздух, минавахме покрай осветените витрини. Влязохме в най-близкото кафене и си поръчахме чай. Обхвана ме ентусиазъм, който едва прикривах. А той се опитваше да изглежда весел, спокоен. Беше облякъл палто в пруско синьо и черен панталон. На лявото си ухо имаше малка сребърна халка. Слушаше ме и като че ли се подсмихваше. Пред широката витрина, гледаща към булеварда, бяха подредени пластмасови саксии с тъмносини хортензии. Лепнещата мъглива вечер давеше разноцветните светлини на булеварда. Говорехме за незначителни неща, без да споменаваме онази вечер.

Беше агроинженер. От известно време търсел подходящо място да построи оранжерия близо до Истанбул, например в Силиври или Ялова. Изненадах се. Защото в Саянджак, близо до върха на хълма, притежавахме в наследство от дядо една изоставена ябълкова градина. Не мислехме да я продаваме, защото се надявахме, че ще поскъпне, тъй като заради близостта до Истанбул и природната красота градчето бе започнало да се превръща във важен туристически обект. Търсехме обаче наемател.

— Огледа ли Саянджак?

— Видях няколко места, но повечето са за продан. Засега възнамерявам само да наема. Имаш ли предвид някакъв терен?

По изкуствения тон, с който зададе въпроса, предположих, че е видял градината, но очаква аз да подхвана темата. Може би я е видял и се е залепил за мен, за да си гарантира работата. А може и да е сметнал, разбира се, че капарото и наемът, които искаме, са много високи, и иска да ги намали. Не, душко, каква връзка има, напразно си внушавам.

— Може да се намери, но трябва да се търси — казах равнодушно. Малко се бях разочаровала. Все пак щях да изчакам положението да се изясни.

При следващите срещи усетих, че съм се излъгала във впечатлението си, че не е достатъчно опитен. Защото виждах, че напрежението между нас се повишава и той майсторски го направлява. Един уикенд излязохме с колата извън града и закусихме в едно близко село. Времето беше хубаво, повървяхме малко. Попитах го намерил ли е подходящо място за оранжерията, но той прекъсна темата. Усетих, че се опитва да се представи пред мен като бохем, със свободен дух, любител на изкуството, че иска да ме впечатли. Тогава почувствах леко пренебрежение към него.

Макар и не толкова често, започнахме да се виждаме в обедните почивки или привечер. Обикновено разговаряхме за общи неща. Понякога ме обхващаше чувството, че трудно намираме теми за разговор. У него нямаше присъщата на първия стадий на любовта напористост да разказва за себе си. Напротив, много пъти отговаряше уклончиво на въпросите ми. Това положение, разбира се, възпираше и мен. Напредвахме бавно. И двамата не успявахме да бъдем напълно самите себе си. Не се притеснявах, нали отново ме бе намерил, по някакъв начин с течение на времето ще стане естествен, отношенията ни ще станат по-близки.

Полагах усилия да не изглеждам капризна и дребнава, да не го задушавам. Държах се като весела, приятна, доброжелателна приятелка, която действа успокояващо. Понякога, когато се правеше, че не разбира намеците ми, бях убедена, че си придава важност, но не го показвах. Между нас имаше едно противопоставяне, което отказвах да видя или пък още не беше излязло на повърхността. Неговата тайнственост и инертност ми дотягаха, но бях търпелива.

Имах нужда от пари, за да отворя аптека, но все още нямаше сериозна оферта за градината. Ако Ферда станеше наемател, щеше да реши проблема ми. Един уикенд, когато с майка ми отидохме в градчето, попитах пазача, който със семейството си се грижеше за нашата къща и живееше в пристройката, идвал ли е някой да оглежда ябълковата градина и дали е питал за мен. Да, преди около два месеца дошъл един млад, висок, приказлив мъж. Хасан го разходил из мястото и по време на разговора споменал за мен. Бил с дълга коса, носел обица на ухото си. Спомняше си, че мъжът се опитвал да откопчи нещо. Дал му телефонния номер на аптеката, където работех. Може и да е казал името ми.

Беше ясно, че срещата ни не е била случайна, но аз не се подразних. И в любовните филми хората се срещаха според предварително написан сценарий.

След около три седмици Ферда ме заведе на вечеря. Дотогава не бях го виждала толкова развълнуван и въодушевен. Беше внимателен, премерен и за пръв път не говореше отвлечено. Беше далече от познатото мъжко поведение, което правеше връзката поредна и примитивна. Каза, че ме харесва, че ще направи всичко по силите си, за да ме опознае по-добре и да продължи нашето приятелство.

Бях толкова щастлива, че към края на вечерята не се стърпях и заговаряйки за градината, го попитах дали я е видял. За момент се поколеба, а после като че ли не знаеше за връзката с мен, леко объркан каза, че може и да я е видял. Изкуствеността в държанието му, зачервяването на лицето му предизвикаха у мен чувството, че не се лъжа в съмненията си. Не знаех защо трябва да се чувствам така, но беше сигурно, че съм в сценария. Предложението дойде от него — може ли през някой уикенд да отидем в Саянджак, за да погледне пак и заедно да преценим?

През онази неделя отидохме в градчето с неговата кола, като взехме майка ми и дъщеря ми. През целия път ни говори за проектите си. Гледах решителните му ръце, лицето, силните му крака. Намирах го съвършен във всичко. Исках да го обичам и да го скрия от света. Близостта, сърдечността, уважението, което проявяваше към майка ми, пробуждаше у мен нови надежди.

Подсвирна от възхищение, като видя къщата. Семейната къща, която в продължение на години устояваше на северните ветрове, се намираше на около километър от центъра на града, в подножието на стръмен хълм. Той съжали, че е незаслужено изоставена. Беше прав, но последните десет години бяха преминали толкова трудно заради заредилите се едно след друго нещастия и семейни неприятности, че не можахме да отделим пари, за да я поддържаме.

Отидохме в ябълковата градина. Естествено, и преди това я беше виждал, но се беше поколебал заради наклонения терен. Несъмнено можеше да се разкопае, да се направят няколко насипа и да се пригоди за целта, но това означаваше допълнителни разходи. Спестяванията му бяха доста ограничени като за начало.

Казах, че няма да има проблем, при това теренът ще бъде приведен в по-използваем вид. Неусетно виждах, че установяването му тук и устройването му с работата е необходимо за продължаване на нашата връзка, и макар и с нежелание, възприех едно не много приятно настоятелно поведение. По-късно усетих, че това съзнателно е било разпалвано от него.

После влязохме в малката стара барака в края на градината. Казах, че тя може да бъде съборена. Той не се съгласи, според него ставала за работен офис. Зарадвах се, с всеки негов положителен знак растеше и надеждата ми. Защото, ако излезеше от живота ми и си тръгнеше, щях да се сгромолясам в празнотата. Умът ми, опитвайки се да ме предпази от капана на измамата, ми казваше да съм предпазлива, но сърцето ме тласкаше към патова ситуация.

Стояхме един до друг. Между нас имаше притегляне, което в този ден напълно си пролича. Но и двамата бяхме потънали в сериозността на положението. Всичко беше толкова красиво по един жив, напрегнат, болезнен начин, че изведнъж почувствах — преди да мине много време, този мъж изцяло ще ми принадлежи.

Когато излязохме навън, внезапно се обърна. Затвори вратата с крак и ме прегърна, обхващайки кръста ми с ръце под палтото. Каза, че заедно с градината иска и мен. Много си сладка, неустоима. Повдигнах се на пръсти и впих уста в устните му. Осветихме този миг с целувки.

Когато се върнахме вкъщи, майка ми, която беше наредила да запалят огъня и да приготвят чай, ни очакваше. От дълго време не бях виждала дъщеря ми толкова щастлива. Влачеше старите играчки, които бе намерила в къщата, радостно тичаше, изпълни атмосферата с веселие. А аз бездруго тук винаги се чувствах свързана към това място с корените, миналото и бъдещето си, чувствах се избрана. Пак бях изпълнена със същите чувства и въпреки че по устните ми пареше огънят на целувките, не можех да се сдържа да не гледам отвисоко на Ферда.

Паметта ми е запечатала подробностите от онзи хубав следобед преди осем години, горящата камина, предметите върху покритата с бяла покривка маса за чай и всички онези незначителни късчета, които съставляват миналото. Бледото есенно слънце влизаше през високите прозорци и блестеше върху многоцветните килими. Потъмнелите греди на тавана придаваха топлина на хола, задавяше ни силната миризма на ябълки. Виждах съзаклятнически пламъчета да светват и угасват в очите на Ферда. Той често поглеждаше към мен, малките искрици от огъня на камината се отразяваха в блестящата му черна коса, чувствах се като в приказен свят.

По време на разговора майка ми не се намеси. И макар че показваше нерешителност, поглеждайки често към мен, като че иска да разбере какво мисля, отдавна се беше съгласила да даде градината на Ферда. Беше се съсипала, когато преди седем години загубихме брат ми, и оттогава не можа да се съвземе. Може би се надяваше, че в семейството отново ще влезе сериозен мъж и ще поеме нещата.

Не забравям старанието, което Ферда полагаше, за да ни покаже колко е работлив, способен, предприемчив, човек, който знае стойността на нещата. Допреди няколко месеца работел като ръководител във фабриката за текстилно боядисване на баща си в Бурса, но преди две години банковата криза им се отразила зле. В действителност новите технологии изискваха модернизиране на машините, но инвестицията не си заслужавала. Текстилът се изплъзваше към страните с евтина работна ръка, печалбите падаха. Баща му беше индустриалец с добър нюх. Решил да продаде съоръженията, за кратко време намерил и клиент.

Според разказа му дотогава Ферда придобил и добър, и лош опит и в личния си живот, и в бизнеса, имал и провали, и временни възходи, но се уморил да работи под ръководството на баща си. Бяха от различни светове, баща му бил материалист, реалист, суров човек. Той — точно обратното. Обичал природата, животните, музиката, не искал да се чувства като машина. Искаше да си устрои собствен бизнес, да започне живота си отново и да се занимава с оранжерийство. Саянджак беше удобно място както от гледна точка на климата, така и на транспортните възможности. Освен това имаше пазар и той постоянно нарастваше. Целта на Ферда беше не само да произвежда, но и да се занимава с дизайна на новите хотели, да участва в общинските търгове за паркове и градини. Миналия месец проучил пазарите в чужбина. Решен беше да играе на едро, планираше да се занимава с внос и износ на декоративни растения. Имаше опит в това отношение.

Докато пиехме чая си, изглеждахме като щастливо семейство. Ферда направи на Мюге лястовица от хартия, обеща да й донесе едно малко котенце. Когато се отклонявахме от пазарлъка, полагах усилия да се върнем към въпроса. Харесваше ми как Ферда кротко и премерено отговаря на моята сериозност. Неопределената му оптимистична усмивка, сговорчивото навеждане на главата, всичко беше толкова привлекателно, че сгря сърцето ми. Бях сигурна, това беше любов. Успяваше да ме разсмее, да ме увлече.

Разбрахме се да направим четиригодишен договор. Той каза, че няма да остане през нощта, защото има работа и ще се върне в Истанбул. А ние щяхме да се върнем на следващия ден. Докато го изпращах към градинската врата, телефонен звън ме върна вкъщи. Обаждаше се сестра ми Алие, която преди няколко години се беше омъжила и беше заминала за Бурса, а сега отново ридаеше в слушалката, че отношенията с мъжа й пак не били добри. Както винаги, спешно се нуждаеха от пари…

Когато отново излязох в градината, бях напрегната. Успокоих се, че Ферда ме чака до градинската порта, за да се сбогуваме. Гледаше ме с възхитен поглед, докато слизам по няколкото стъпала на стълбата. Когато застанахме един срещу друг, видях в неговите блестящи, големи черни очи собственото си отражение, крехкото си лице, уязвимостта си. Вътрешно потреперих за миг. Гледаше ме радостно, като че ли бях неизвестна, предстояща да бъде открита територия… Предадох се на мечтата, че от този миг той ще ме гледа все така и любовта ни ще ни пази от всякакви нещастия. Ще стане добър съпруг, пламенен любовник и баща на дъщеря ми. Вероятно затова изведнъж почувствах, че съм готова да тръгна след него и ако трябва, да изпитам болка.

Онази вечер закопнях за Ферда. На следващата сутрин се събудих в мрачна самота. Нощта утаи силната ми възбуда, но онзи луд копнеж остана с цялата си сила в мен.

[1] Красив квартал на азиатския бряг на Истанбул — Бел.ред. ↑

4.

Гледам сега младата жена, която, съсипана от неочаквания стрес онази сутрин, плаче в леглото, някогашната Азра, себе си.

Защо плаче? Дали е разбрала, но този път още по-дълбоко, че човек се нуждае от повече от едно същество, за да стане завършена личност? Или защото след дълга пауза отново се е поддала на желанието да се отдаде и се е изплашила от това? Дали сълзите й са изблик на насъбраните обиди, на потиснатите копнежи или чувства, дали предусеща, че е на прага на нова грешка?

Седи на леглото в бялата си нощница със скръстени пред гърдите ръце и пламтящо лице, зашеметена от изпълнената с наслада тъпа болка между бедрата. С печата на целувката, останала на устните й от предишния ден, се беше поддала на истерията да пожелае един мъж. С настойчивостта на жена, която иска да получи желаното. В тялото й оживява дългоочаквано желание, в съзнанието й настъпва промяна. Разбира се, това не е само плътско желание, то е желание за любов.

Най-далечният бряг на желанието.

Струва й се, че всички очаквания и катастрофи дотогава са били само за да се подготви за Ферда. Няма значение, че се е залъгвала на безполезни места. Душата й вече не страда, тъй като тялото й е заякнало от малките и големи рани.

Ферда. Колко й харесва да повтаря името му. Иска да бъде галена, обичана, измъчвана в ръцете на този мъж, който ще отглежда дръвчета, градински растения, разноцветни цветя в градината, където някога тя береше ябълки. Изпитва странно вълнение, че земята на дядо й ще ги свърже навеки. Обмисля как при тези обстоятелства да се включи в мечтата на един непознат и да започне с него съвсем нов, пълен с любов живот.

Знае, че любовта е нещо, което изхабява и унищожава човека, но няма сили да стои далече от нея. Как можеше да устои на замайването от казаните между тях думички и да не се побърка от неповторимите очертания на това красиво тяло? Как можеше да се откаже от желанието тялото и душата му да й принадлежат изцяло!

Кога, кога ще бъде мой? Кой знае? Решена е да чака, дори да продължи дълго. Времето няма значение за този, който има големи очаквания. За този, който чака с надеждата да разперят криле заедно. Естествено, любовта не е постоянна величина, тя е пропаст, ще има хубави и лоши мигове, стремителни или бавни подхлъзвания, падания, издигания, но е готова на всякаква саможертва този път да продължи дълго. Бракът, подобно на гладенето, е принудителна работа, при която двама души трябва така да прилепнат, че да си паснат един към друг. Но пак е хубаво.

Фантазии. В спалнята — лудешка самозабрава. Сладко успокоение в споделянето на едно гнездо. Още едно дете. Дълги пътувания, които ще предприемат заедно. Разходки сред природата. Дребни домашни удоволствия. Сервирани маси и семейни фотографии с усмихнати лица. Чествания на годишнини с торти и цветя. Кухни, чинии, домати. Да остарееш ръка за ръка, очи в очи, с доверие, сплотеност, интимност, разбирателство и вярност.

Време е, трябва вече да прогони самотата, спотаена в отминалите дни. Избърсва сълзите си с краищата на нощницата. Гледа към другото легло в стаята; там спи порозовяло в съня си момиченце, заровило русата си коса във възглавницата. Мюге, най-важното същество, което оправдава живота й до този ден, най-важният опит, свързан с любовта.

С нейното име се връща към осемдесетте години.

В една градинска чайна на Златния рог. На една автобусна спирка под дъжда. В едно студентско общежитие близо до Султанахмет. В широките, кънтящи коридори на факултета. В полутъмните студентски столове, към които се слиза по тесни стъпала. В пълните с полиция или войници университетски дворове. В дните, в които всички спорове свършваха с отчаяно недоволство и отхвърляне.

Тогава светът спря с космически трясък и после бързо започна да се върти в обратната посока. Животът разцъфтя във великолепно безредие, пред младите хора се откриха свободи. Правилата се разхлабиха, забраните намаляха, убежденията се преобърнаха. Независимо дали искаме, или не, заедно с множеството ще се върви към изход, пълен с възможности и капани.

Обикаля студентските барове и други подземни заведения. Местата, където се продават касети с рок, джинси, евтини книги и фланелки, гланц за устни и спортни обувки. Бързо е отминала модата на романтизма, разходките ръка за ръка под дъжда по морския бряг на града, светлината на свещ, писмата, дългите копнежи със смешните любови, гарнирани със сухи цветя. Отдавна са свалени вдигнатите във въздуха юмруци, вече не са на почит подобни ненужни вълнения. На мода е да се шляеш безцелно из оживените улици, да висиш по уличните кафенета и бирарии, да коментираш касовите филми или досадните програми с дърдорковци по телевизията, да тичаш по концертите на групи, които свирят и пеят на високи децибели.

Математика, формули, епруветки за опити. Записките от лекциите и изпитите вървят по инерция с дребни грижи и вълнения; бързи запознанства. Непостоянни близости. Старателно скривана тъга. Чувството, че си тръгнал надолу. После внезапен подем.

Да се влюбиш още преди да си навършила двайсет години в един високомерен, разсеян, висок на ръст асистент. Демир. Желание, дошло от един вълнуващ разговор, от една стеснителна усмивка. Една боязлива, топла ръка, която в тъмното обгръща гърдата ти. Отначало боязливо и нежно, а после по-настойчиво обхожда най-чувствителните места на тялото ти. Ударите на сърцето, които кънтят в ушите ти, и бързото политане в нощта. На устните лек вкус и мирис на портокал.

Със силен плам се самоубеждаваш, че принадлежиш на някого. Да напуснеш женското общежитие и да намериш убежище в обятията му. Тесничко легло в гола стая, износени чаршафи, бели пердета, философстване пред две чинии, една тава и шише евтино вино. Неумели опити да бъде разбран новият свят.

После онази страшна тайна, появила се внезапно, превърнала тялото, в което е заровена, в нещо различно. Онова необикновено, плашещо усещане за запълненост, която от страх, а до известна степен и съзнателно, отлагаше да разкрие до края на четвъртия месец.

Реакцията беше остра. Изведнъж приключват вечерите, когато оставяхме настрана записките от лекциите, облягахме лакти на масата и с цигара в ръка на чаша вино изпитвахме сладостта на интимните беседи. Да стане баща ли? Не! Трябва да намерим начин. Много е късно. Категорично не може, аз ще замина в чужбина. Няма да ти преча, ще чакам. Не може, казал съм ти. Това е грозен номер, голяма несправедливост! Не стана съзнателно, не забелязах…

Майка ми крещи колко съм глупава. После пристига в Истанбул. С гневен глас и студен поглед заповядва на младия баща: спешно ще се сключи брак, иначе не бихме могли да погледнем в лицето никого в градчето!

Демир ни гледа с презрение. Мрази да му налагат неща, които той не иска. Чувства се притиснат от едно провинциално момиче, паднал в капана му. Сълзи, спорове, обиди… Не, на никого няма да позволи да се изпречи пред бъдещето му, той има цели. Върховни цели, много по-големи от това да бъде баща на едно нещастно семейство. Ще замине и може би няма да се върне повече. Не е учил години наред, за да живее в тази страна със заплата от три гроша… Майка ми го гледа с омраза: от теб бездруго няма да излезе баща, да се роди детето, а после върви, ако щеш, в ада!

Брак в градчето, с широка сватбена рокля под наем. Червени, евтини карамфили. Срамът на мама, лъжите, разказвани на съседите. След един месец мама наема жилище в Гьозтепе и го обзавежда, намира Демир. До раждането остани при жена си! Няма да изхвърля дъщеря си на улицата, аз ще плащам наема.

Пренасяме се. Люта зима е. Коремът ми е до носа. Прекъсвам следването във факултета. Сръдни, намръщени физиономии, безсъние и парични притеснения. Раждане. Бебешки плач, повръщане, обиди. Домашен живот без радост, без музика.

Когато Мюге е на една година, Демир печели стипендия и заминава за САЩ. Същата есен се връщам във факултета, за да продължа оставащите ми три години. Мама и Алие пристигат в Истанбул.

Вечер, преди къщата да потъне в здрач, чувам как по дърветата на улицата самотните и тъжни птички пеят за моята безнадеждност и си мисля, че любовта е случайност, а резултатът зависи от това кого ще срещнеш.

В края на втората година мама и Алие взимат Мюге и се връщат в Саянджак. Прав ли беше Демир, когато твърдеше, че не съм зряла да поема отговорността за едно дете? С ругатни да опиташ вкуса на меланхолията, докато сновеш в края на седмицата между Истанбул и Саянджак и без малко да се отдадеш на наркотиците и лудостта с един опитен студент от Художествената академия. Нито любов, нито страст. Само лудост. Може би, защото и той беше толкова безличен и наранен и ме забеляза: Хади. Вечери, прекарани в евтините барове под моста Галата с онзи невротичен млад мъж, изпитващ страст към смъртта.

Сред влюбени, които пееха сълзливи песни в съпровод на китара. Край нас винаги има някакви хора — с имена и без имена, или неща, които отвличат вниманието. Безлична среда и знаци, които се виждат зад чашите с вино и дима от наркотиците. Тъга, липса на цел, колективни депресии. Страдания по неизвестни причини. Игнориране и на новото, и на старото. Една мечтателна сърдитост към света и непукизъм. Няма значение.

Така неусетно никой не може да забележи дори нещата, които иначе се набиват на очи. Как ли се живее, когато се забелязва? Кой знае защо, но в мен нараства чувството, че онова бебе не ми е било изпратено напразно. Искам да подредя живота си отначало. Ако човек има желание, пътят на живота може да се промени, той може да се преобърне.

Аз преживях това. Много пъти. Имах успехи, поражения, обрати. Случваше се, докато напредвам по един път, внезапно да завия в друга посока. Моменти, в които, преувеличавайки малките неща, изпусках големите. Но все търсех нещо, към което да се привържа, места, където повече от всичко ще ми се иска да бъда.

В онази сутрин, когато плачех в леглото, се чувствах на прага на нов обрат, прощавах се с всичко, което оставих в миналото.

Символът на тогавашната Азра е преход между два периода. Изгубена невинност, която вече не може да се върне.

5.

Говоря малко. По-често преструвайки се, че спя, наблюдавам другите. В килията има арестувани жени, които още не са получили присъди. Повечето са попаднали тук заради любимите си или заради мъже, с които са имали връзка. Понякога ми подхвърлят: „Не се мръщи, ела и се присъедини, засмей се, иначе времето не минава.“ „Хапни, мила моя, хайде, няма да се отровиш!“ „Ще свикне, млада е още, ще свикне!“

Всички — млади и възрастни, дебели и слаби, високи или ниски, спокойни или нервни, си приличат в моите очи. Негримираните им лица са бледи, голи, напрегнати. Седят и бърборят, премятат броеници, бродират или плетат дантели. Никой от никого не се притеснява. В моменти на криза крещят, проклинат и псуват реда, несправедливостта, парите и господството, да ослепее дано, на мъжете, споделят с известна предпазливост тайните си и се залъгват, че тук е по-добре, отколкото навън. В дните, когато са в добро настроение, се кикотят, говорят си за мъже с намеци, през които кървят тайни копнежи. Създават си мечти, отдавайки се на моментни радости. Не липсват и изблици на плач, кавги.

Понякога се чувствам като резервна актриса, принудена внезапно да излезе на сцената в театър, пълен с актьори, които са си разпределили ролите в една женска драма. За да играя добре, полагам усилия да жестикулирам както трябва и да произнасям с верния тон репликите. Знам, че незаинтересованият ми вид на егоистка, студеното ми и неадекватно поведение ще предизвикат реакция, ще станат причина да бъда изолирана. Но в тези дни, когато се чувствам половин човек, изчерпана, не съм в състояние да се занимавам с тях.

Беше ми нанесен тежък удар. В душата ми е заседнала болка. Никой няма вече да бъде до мен, никой няма да дойде.

Адвокатът ми каза, че докладът със заключението от аутопсията няма да излезе по-рано от два месеца. Трябвало да бъда търпелива и силна. Правосъдието напредва със скоростта на двуколка, ясно е, че и лятото ще прекарам тук. Мъчно ми е за дома. За огряната от слънцето веранда, за мириса на деня. За птичите гласове и кучето Баки. Розите, люляците сигурно са цъфнали, всичко е в заслепяващ очите блясък. Като лъч в паметта ми виждам тези красоти, които през последните месеци не можех да видя, беше невъзможно да видя. Питам се защо съм тук, защо? Очите ми се пълнят със сълзи, внезапно настръхвам и изпитвам желанието да бъда прегърната.

Тогава насочвам платната към отминалите хубави дни. Към пчелите, кошерите, меда. Към паяците, зелените гущерчета, ментата. Преминавам край дивия жасмин, орхидеите, лалетата, лилиите. Обикалям тревата, шипките и чушките, люляците, синята хвойна, звездите, огъня. Местата, където през пролетта, лятото и есента разцъфват и увяхват всички цветя.

— Вярваш ли в любовта? — питам Ферда.

— Това е най-трудната работа на света, но не мога да кажа, че е добро нещо.

— Защо мислиш така?

— Накрая у човека не остава нищо друго, освен ехото на сбогуването.

Разсеян поглед, напрежение в мускулите. Опитвам се да изглеждам усмихната, но не усещам вкуса на чая. Безразличието му е донякъде провокиращо.

— Защо все правиш обобщения?

Седнали сме на дървената маса пред ремонтираната и превърната в красив работен офис барака. Разговаряме бавно, поглеждайки към езерото, което се вижда между дърветата. Работниците са си тръгнали. След малко слънцето ще залезе. Сами сме сред разноцветните цветя.

— Любовта е вълнуваща, трудно разрешима загадка. Но след време човек се уморява — казва той, без да ме гледа в лицето.

— А според теб свършва ли, когато загадката се реши? Толкова ли е просто?

— Човек първо се ентусиазира, но после се засища. В това отношение не смятам, че съм човек, на когото може да се разчита.

— Защо? Имаш проблем с чувствата или си прекалено нервен?

— Нервен ли… не, мила, аз съм реалист.

— Любовта не е въпрос на доверие — повтарям. — Едно прекрасно пътуване, което не знаеш как ще завърши.

— Всяко пътуване стига донякъде. В началото изпитваш силно любопитство. После се притесняваш от повторението на познатото.

Чувствам се като някой, който с въпросите си безпощадно води собствената си история към възможния лош край. Сърцето ми ще бъде разбито, ако не прекратя разговора на този етап.

— Може би няма нужда да се мисли толкова много. Все пак времето диктува своето — казвам примирително.

— Вярно, но жените имат слабостта да вярват сляпо в постоянството. В това е проблемът.

Направо удряй и бягай.

— Не ми е странно, много мъжки коментар.

— Жените се мъчат да търсят и да намерят, а за мъжа любовта всъщност е ситуация, която се изпречва на пътя му и той попада в нея.

Млъквам и мисля.

Студен поглед. Толкова логика ме наранява, унижава ме. Защо съм толкова мека към него, защо проявявам повече уважение от необходимото? Защо главата ми е като в менгеме?

— Все разочарования ли си преживял? — питам аз.

Не обръща внимание. Говори така, сякаш става дума за съвсем обикновени неща, опитва се да изглежда хладнокръвен, но личи, че е подозрителен и несигурен.

— Според мен любовта е празна мечта.

Какъв е проблемът му, защо в гласа му има болка, от какво се страхува?

— Много е хубаво да можеш да мечтаеш, нали? — продължавам аз.

— Дори и да е така, притеснително е да говориш за някаква илюзия.

— От мен ли се притесняваш?

— Най-много се притеснявам от самия себе си.

Отбягва погледа ми. Изразявайки се съвсем открито и без колебание, с един удар унищожава моята откровеност. Чувствам обида, подобна на срам. Не ми оставя никакъв шанс.

— Защото прекалено се стягаш, затова…

Уморена съм, мисля, че не си заслужава да се занимавам с него. Трудно е да го разбера. Този мъж не може да направи щастлива една жена.

— А ти защо не оставиш всичко на течението? — пита той, като че ли ме предизвиква.

— Да не би да те плаша?

— Малко — протяга се и отмята косата ми назад. Притегля ме към себе си и притискайки лицето ми към горящото си лице, ме целува с неочаквана страст.

Към края на февруари изцяло се отдава на оранжерията. Доволен, прекалено самоуверен. Занимава се с подготовката, поръчва растения, семена. Аз също имам доста работа. Опитвам се да уредя формалностите — от факултета до професионалната камара, да извадя необходимите документи за откриване на аптеката.

С Ферда пътуваме между Истанбул и Саянджак.

Мисля, че за любовта не може да се говори, тя се изживява. Тъй като изпитваме неудобство от изразяването на чувствата с думи, стоим далече от тази тема. Разговаряме за растенията, цветята, как намаляването на зеленината в градовете депресира хората, за климатичните промени. За детството, семействата ни, за хубавите и лошите ни дни.

— Къде живее майка ти, каква жена е? — питам го аз.

Оказва се, че е починала, когато Ферда е бил на осем години. Дотогава бил дете, носено на ръце. Не го пускали дори на улицата от страх да не се зарази с микроби. Чувствал се свободен единствено когато отивали в лятната вила в Мудания[1]. Безгрижни закуски на голямата тераса, ухаеща на море. Намазани с масло и конфитюр филии, които майка му тъпкала в устата му. Първи опити да плува. Разходки с лодка.

— От какво почина толкова млада?

— От нещастие…

Изненадана го гледам, не разбирам какво иска да каже.

— Изпитваше към баща ми любов, но и безнадеждност…

— Мислеше, че не я обича ли?

— Измъчваше се, защото баща ми си падаше по жените. Непрекъснато се опитваше да открие следи, че я мами, беше сприхава. Ако вкъщи има ревнива, мърмореща жена, с очи, винаги пълни със сълзи, мъжът бяга навън. Знаеш как е.

След три месеца баща му се оженил за младата си секретарка, с която имал връзка от по-рано. Жената имала близначка. Дошли заедно вкъщи. Ферда израснал с мащехата и леля си. Вместо една, две мащехи, които си приличаха като две капки вода. Интересен опит. Докато пораснал, било мъчение за него. Постоянно бъркал онези две жени, тъй като дори косите си сресвали по един и същи начин и като не знаел на коя да каже мамо, не използвал тази дума. Тъй като смятали, че това е реакция срещу тях, близначките Невал и Севал повече се ядосвали, отколкото да се наскърбяват.

— Едната от тях, мисля, че беше съпругата, толкова ме тероризираше да й кажа „мамо“, че дори когато ги различавах по парфюма или накитите, пак се инатях…

После мащехата му родила сестра — Пелин. От всички вкъщи обичал само нея. След като завършил средното си образование в Бурса, баща му го изпратил в частен колеж с пансион в Истанбул. Като станал на осемнайсет години, връзката му с дома до голяма степен била прекъсната.

Стои тук, мисли и обидено преглъща.

— Не можах да стана блестящ студент. Баща ми ме изпрати да уча във Великобритания, но в края на първия семестър на бърза ръка се върнах обратно.

Не мога да забравя вечерта, когато отидохме в дома му. Ако пожелаеше, можех пак да отида, но не се удаваше удобен случай. Копнеех за топлината на леглото, непрекъснато мечтаех да съм с него. В мислите ми имаше праг, през който ме пренася в прегръдките си в спалнята. Интересно ми беше какъв е личният живот на един така силно контролиращ се млад човек. Вероятно имаше много жени, които биха го приели в обятията си. Изнемогвах от тревога и ревност, когато изчезнеше за няколко дни и не вдигаше телефона си.

От друга страна, харесваше ми уважението, което показваше, чувствах се ценена, когато поставяше ръката си на гърба ми, за да ме предпази, когато вървяхме по улицата и се отнасяше към мен като към, както казваха някога, дъщерята на семейството. Понякога се мъчех да открия дали няма друга в живота му, но беше внимателен. Много добре знаеше кога да бъде открит, кога не.

Към средата на март опразнихме жилището в Гьозтепе и се пренесохме в градчето. В онази къща оставях главно лоши, неприятни спомени. Мълчаливият тормоз на Демир, адът на тригодишния ми брак, безсънните ми нощи, когато Мюге вдигаше температура, самотата и депресиите. Невидими следи и сенки или още по-странни и дълбоки неща, за които е невъзможно да се говори.

Саянджак посрещаше пролетта. Майка ми беше щастлива, че се е завърнала в гнездото си, при градината, съседите. Но старата къща се рушеше. Вятърът нахлуваше през пролуките на вратите и прозорците, всичко, до което се докоснеше ръка, се разпадаше. Задоволихме се с временни, малки подобрения. По това време наех едно място на булеварда, за да открия там аптека, ремонтът и подготовката продължаваха. Ферда се отбиваше често, даваше ми съвети за вътрешното обзавеждане.

Притесняваше ме състоянието на майка ми. След настинката, която прекара в началото на април, се затвори в себе си. Не ядеше, говореше малко. После започна да се разхожда нощем из къщата, като че ли бе изгубила нещо, да се оплаква, че е отпаднала, че е подут коремът й.

В Истанбул й поставиха диагноза напреднал рак на черния дроб. Нямаше възможност за хирургическа намеса, трябваше да започне химиотерапия. С ужас си мислех, че ще умре. После се сетих, че тя иска това, че от много години вика смъртта. Въпреки че беше на петдесет и четири години, все още беше привлекателна и енергична, но както ми беше казала един ден, душата й бе умряла. Смъртта живееше в тялото й. Скритият тормоз на смъртта.

Съобщих на сестра си. Надигна се от Бурса и дойде. Руса, с привличаща погледите небрежност. Беше ангажирана повече със собствените си проблеми. Мъжът й бе на път да съсипе магазина, който държеше. Задлъжнял. Освен това продължавал да залага на конните състезания, непрекъснато губел пари. Нито ден не минавал без кавга. Детето не можело да се храни добре. Вкъщи не само нямало достатъчно храна, но и не останали вещи. Дошъл съдия-изпълнител, отнесъл всичко. Спели на постелка на земята. Представи си, на постелка на земята.

— Да беше жив баща ни — въздъхна тя, — тези неща нямаше да се случат.

А всъщност след внезапната смърт на баща ни мама разпери криле над всички ни. Но към Алие проявяваше специално отношение. У нея откри собствената си младост. Беше благосклонна към нея за всичко, което забраняваше на мен. Самообвиняваше се най-вече заради нея, упреквайки се, че не е била добра майка.

— Винаги бяхме зад теб — промърморвам аз. — Мама продаде един магазин, един апартамент и една голяма нива, за да започне мъжът ти бизнес, е, какво стана с тях?

— Да не беше ги продала. Всичко се пропиля. Ти спечели. Казва, че ще ти остави ябълковата градина. А аз ще лапам въздуха.

— Ти дойде да спориш с мен за наследството ли? Защо все дърпаш към себе си?

— А какво да направя? Да се разведа ли? Но къде ще отида тогава, при теб ли да живея?

Не мога да разбера от какво е породена враждебността й — от безпомощност, ревност или от мания, предизвикана от чувство за малоценност. А може би от всички заедно. Чувствата и мислите ми спрямо нея някак си не стоят върху здрава основа. Алие е трудна за разбиране, защото гледа резервирано не само на семейството си, а и на всичко останало и не се въздържа равнодушно да руши правилата дори в собствените си очи.

Беше умна, но мързелива, успяваше да премине в по-горен клас, без да учи, като човек, който е решил да не хаби напразно ума си. Кой знае защо, но между нас не съществуваше онази присъща за сестрите голяма близост и вярност. Мислеше, че аз съм по-обичана, омаловажаваше успеха ми в училище и смяташе, че е по-красива от мен и ме превъзхожда. След неочакваната смърт на баща ни я обхвана някакво бунтарско настроение. Едва завърши гимназия и въпреки че няколко години се явява на изпити в университета, не успя да влезе.

Усмивката й беше топла, погледът кокетен. Но у нея имаше нещо повече от красота. Имаше привлекателност, която идваше отвътре и я озаряваше. Където и да отидеше, с когото и да заговореше, му се разхлопваше сърцето. Майка ми винаги изпращаше нея, когато имаше някакъв проблем за уреждане — за нотариален акт, в общината, в данъчното. С кокетно държание и сладко свиване на устните тя успяваше да въздейства на мъже на възрастта на баща ни и за десет минути свършваше работа, която би се проточила с дни. Навън лицето й изглеждаше живо, усмихнато, провокиращо, но вкъщи не се търпеше.

Мислеше се за нещо повече, много повече от онова градче, от онези хора. Принадлежеше на звездите, на бляскавия живот. А всъщност земята, по която стъпваше, се ронеше под краката й, всичко постепенно я принуждаваше да види невзрачното си бъдеще. Нямаше друг избор, освен да прекарва там съвсем сама нощите си или да бъде съпруга с три деца на груб, неграмотен мъж. Нямаше и трошичка надежда, гледайки старата къща, овдовялата ни майка, малкото наследство или по-голямата си сестра, четяща денонощно, за да се изучи, но въпреки това изоставена от един самодоволен простак. Трябваше да има някъде и хубави неща, които търпеливо я очакваха, но засега не знаеше как да стигне до тях. Затова се депресираше. Хранеше се само с кока-кола и вафли, страхуваше се, защото се чувстваше като светлина, която скоро ще угасне.

Вярвах си, че я обичам, но всъщност за мен тя винаги остана между обичта и съжалението.

Безшумно отворихме аптеката.

Състоянието на мама се беше влошило, бързо слабееше. За химиотерапията ходехме в Истанбул. Ферда ни закара няколко пъти. По това време беше отседнал в един от големите хотели в градчето и търсеше къща, където да живее. Понякога го канех на чай или на вечеря, изпитвах удоволствие, че го присъединявам към моето малко семейство. Още не бяхме говорили за бъдещето. Естествено, и на това щеше да му дойде редът, когато работите ни потръгнат. Обхваната от съмнения заради неговата инертност, изгаряйки вътрешно за кратките му погалвания, дори когато не беше до мен, носех в себе си неговия образ като небе, което се отразява в застояла вода. И чаках този ден.

Единственото, от което се страхувах, беше, че слабостта, която проявявах, тласкаше Ферда към предпазливо равнодушие. Затова се опитвах да се отърся от ролята на жена, която приема всичко, и да се самоконтролирам.

Но любовта се ражда и продължава от само себе си. Ако не бъде изживяна, не се укротява, не млъква. При всеки удобен случай отивах в оранжерията. Градината беше терасирана, порутената барака се ремонтираше. След известно време касите бяха напълнени с покълнали разсади. На пътя беше поставена каменна настилка, изкопан беше артезиански кладенец. Докато работниците набиваха подпорните колове за покритата част, Ферда, с изцапани от пръстта ръце, с кални ботуши и загоряло от слънцето лице, изглеждаше като бог на полето. Наблюдавах мъжа, който в скоро време щеше да накара на моята земя да разцъфтят цветя. Когато се усмихваше или се смееше с глас на някоя моя шега, ми се искаше да извикам обичам те. Бях сигурна, че ще ме прегърне със същата сериозност и вярност, с която се отдаваше на работата си. Може би в началото щеше да се появи боязън, страх, годините щяха да укротят страстта на тялото му, но въпреки това щяхме да останем „единствени“.

Вълнувах се всеки път, когато се приближавах до него, главата ми се замайваше. Всъщност въобще не се отървах от това замайване. Сексуалността е дълбоко вътрешно усещане, което, разсъбличайки човека от външността му, го вижда по най-верния начин, но ако я няма, има оправдание да не придава значение на нищо друго, освен на собственото си очарование. Този недостатък имаше твърде голяма сила да унищожава. Бях сигурна, че с Ферда ще открия непознати, неизпитани досега страсти, но нямаше гаранция, че няма да страдам.

Когато изчезнеше и не вдигаше телефона, си съчинявах драми, пълни с жени, в които Ферда изпълняваше главната роля. Една вечер, когато се скарахме заради момичето на рецепцията в хотела, в който беше отседнал, ми заяви, че не тича след жените, че ненавижда лова на жени.

— Предпочиташ да те преследват?

— Ако ситуацията е подходяща, ги оставям да направят своя избор.

— Аз мисля, че се изживяваш като мачо.

— Грешка. Прекарвал съм нощта с жени, но след това ме обземаше голяма самота, дори е имало жени, заради които се срамувах.

Вярно, съмненията ми се пораждаха от това, че знаех за него твърде малко. Всъщност не исках и да зная. На този етап не можех да разреша никаква пречка, петно или каквато и да е сянка, които да застанат между нас.

Веднъж по средата на седмицата с Ферда отидохме в Истанбул. Под предлог, че остана работа и за следващия ден, вечерта ме заведе в дома си. Бях доволна, че провокационните ми думи по време на обяда са дали резултат. Като влизахме през вратата, ме погали, сякаш искаше да ме насърчи. Още с влизането ме прегърна, зарови лице в шията ми. Познах мириса на къщата. В ръцете му ме обхвана чувството, че от години живеем там.

Холът ми се видя по-широк, отколкото ми се стори първата вечер. Таванът беше по-висок, коридорът — по-дълъг. Поръчахме си вечеря по телефона. Беше весел. Апартаментът се оказа на баща му. Дал го на Ферда, когато бил студент. Попитах го за пианото в ъгъла на хола, не го бях забелязала първия път. Разказа, че като дете взимал уроци, имал известен талант, но след смъртта на майка си не могъл да продължи. Обичал музиката. В гимназията се увличал по китарата. После разбрал, че никой няма нужда от неговите песни, и ги зарязал.

— Колко малко неща за себе си ми разказа, Ферда!

— Защото нямам история, която заслужава да бъде разказана. Аз живея за момента.

— Миналото не те ли плаши?

— Не, но човек говори за миналото или за да се оплаче, или за да се излекува. Няма смисъл да се мъчиш да лекуваш нещо, което не може да се излекува.

— Толкова ли е лошо?

— Нито добро, нито лошо.

Стана и постави едно CD. По решителното му мълчание разбрах, че е приключил темата. Може би у него имаше рани от детството.

Розови стени на спалнята. Покривка на леглото в пясъчен цвят, бели чаршафи. Тиха, тъжна мелодия. Докато се събличаме един друг, е изненадващо срамежлив. Млад мъж, който се мъчи да изглежда опитен, твърд, нетърпелив, загрижен. Като неопитен пубертет. Между нас има преграда. Тялото му не се отпуска, напрегнат е, прекалено е чувствителен. Приближава се и се отдръпва. А аз съм открита, мека, търпелива. Мисля, че нищо от онова, което съм смятала дотогава за него, не е вярно. Той не е Аполон.

Ръцете му докосват гърдите ми, разхождат се по кръста ми. Не мога да разбера дали ме вижда, разбира ли, че това съм аз. Толкова е чужд. Сграбчвам го за раменете и го разтърсвам. Срещам очите му. Пада на колене и произнася името ми. Но леглото пак остава бездушно. Чувствам се победена, разочарована и на неправилното място.

После лежим с преплетени ръце. Ферда потъва в безгрижен сън. А аз съм прекалено влюбена, желаеща, възбудена и отнесена, за да заспя. В душата ми расте напрегнато съмнение, тъжна безнадеждност. Мисля си, че дори между влюбени е възможно да се срещне това, което се нарича несъвместимост на плътта, химията на телата е различна. Оставям на заден план, че Ферда е нетърпелив, неопитен, развълнуван или че по неизвестна за мен причина не може да се концентрира върху мен. Очаквах горещо, искрено, пълно отдаване в любовта, отпускане, което да успокои духа ми. И все пак мисля, че сме преодолели една бариера и бързо ще се научим да се любим, да се отдаваме.

Сутринта се събуждам рано. Обикалям из къщата. В салона върху лавица е поставена стара снимка в рамка. Позирал е пред Айфеловата кула, в широко отворените му очи се крие странен страх. Устата е отворена, виждат се зъбите му. В позата му има една скрита, гъделичкаща, дива мъжественост, в която обаче прозира посредственост.

Не ме обича.

Кухнята е подредена, чиста. В другата стая е поставил музикална уредба. Обича класическата музика. Има добър вкус. В библиотеката има най-вече популярни съвременни книги и много отпечатани томове за земеделие. На тавана в банята са залепени пластмасови звезди, които фосфоресцират в тъмното. В едно от чекмеджетата намирам шнола за коса с руси косми. За момент сърцето ми изстива, не, сигурно този предмет е останал от преди мен. Няма да питам. Нямам право да се държа нападателно.

Сядам в края на леглото и го наблюдавам, докато спи. Гол е по-слаб, отколкото облечен. Тялото му е напрегнато, твърдо. Ръцете му са силни. Дългата коса се е разпиляла върху леглото. В съня си е в детинска, трогателна самота. Не знам защо, но си мисля, че има нужда от мен.

Ферда, единствен мой, ти не можеш без мен.

Въпреки че времето е отнесло подробностите и любовта ми от онази утрин, това чувство, този символ на самотата до края ще останат в мен.

[1] Малък морски град близо до Бурса — Бел.ред. ↑

6.

Леля ми дойде на свиждане с дрехи, бельо и тоалетни принадлежности. Бях неприветлива, а и тя не подхвана темата, не попита нищо. Че какво можеш да кажеш, когато някой седи до теб като истукан? Много съм объркана, лельо! Разбира се, сигурно е така, мила. Гледаше ме странно, с притеснение, болка и напрежение, които се впиха в сърцето ми. Леля ми винаги е уравновесена. Стои изправена, но този път раменете й бяха приведени. Как да й обясня, че не съм луда.

В библиотеката съм. Разрешават ми да прекарвам тук по един-два часа дневно. През отворения прозорец с железни решетки се дочува веселото чуруликане на птиците. Питам се колко време ще остана тук, за какво трябва да бъда готова. В ума ми се лутат объркани знаци, половинчати срички. Мъчно ми е за свободата. За моите ливади. За копривата, върбинките, метличините. Лайкучката. Минзухарите. Дяволските нокти. Сватбените цветя и звънчетата. За отминалите времена, които прекарах в дома на Ферда в градчето.

Беше малка лятна вила на етаж и половина. Холът, на нивото на градината, беше просторен, въпреки че не беше голям. Вътре имаше само необходимите за живеене неща. Широко канапе, голяма кожена табуретка, върху която можеш да простреш краката си, стъклена холна масичка, бели щори на прозорците. Въпреки липсата на много мебели и вещи, намирах този дом за привлекателен. На етажа имаше също кухня, отворена към хола, и малка стая, а спалнята и банята бяха на горния етаж.

Следобед кестените, вишните и липите изпълваха спалнята с тъмнозелена светлина, сенките на листата, които се заиграваха с вятъра, рисуваха фигури върху голите ни тела. Понякога Ферда се любеше енергично, страстно, друг път — разсеяно, меко. Обичах тази загадка.

Неприятният спомен от първото ни любене се беше изтрил отдавна. В такива мигове мислех, че човек се допълва в странно и великолепно противоречие. От една страна — скритото присъствие на мозъка, от друга — откритата, пълна с желание външна форма на тялото. Любовта ни направляваше да разкриваме, без да омръзваме на скритата си страна, онова неизбежно желание да разбираш и да бъдеш разбиран. От това желание се раждаше необикновената магия, която създаваше живота, съзиданието, красотата и мисълта.

Заради това не можех да устоя на плътността на блестящото му тяло. Заедно преодолявахме разстоянията. Настръхвайки до мозъка на костите си, чувствахме гнева на природата, приливите и отливите на морето, разпукването на зрелите, сладки като мед плодове. В тези мигове той здраво се вкопчваше в мен, изглеждаше безпомощен, страдащ. После се отпускаше и падаше, припомняше си, че трябва да запази тайната на същността си, и идвайки на себе си, ставаше от леглото и отиваше да се изкъпе. А аз исках уханието му да остане в тялото ми.

Онова лято беше лятото на любовта. Преоткривах очите му, извивката на раменете, бенката на гърдите, зъбите, вътрешността на устата, формата на бедрата, всяко място, всичко. Изживявах го като дар, от който съм била лишена дотогава. Трудно ми беше да се разделям с него, за да се върна в моя дом, където болестта и страданието постепенно се засилваха. Вече се подготвях за смъртта на майка ми. Бях изненадана, че дори в тази ситуация не оставах чужда на любовта, на утвърждаването на живота, самоупреквах се. За да съхраня в гърдите си топлината на Ферда до следващата ни среща, исках на вратата да го прегръщам още и още веднъж. По никакъв начин не ми стигаше да бъдем заедно само в откраднатите мигове.

Щастието на Ферда беше свързано донякъде с интереса към оранжерията. Летният сезон мина успешно. Всичко се развиваше, както се надявахме, а оранжерията беше нашият общ рай. За мен това беше възможност за почивка от тичането по цял ден, беше извор, който ми даваше живот.

Когато в синия сумрак на вечерта пиехме чая си върху дървената маса, гледах отблизо лицето му и исках да бъда бръчица в края на окото му, грапавина по напуканите му устни. Заради Ферда бях приспала и замразила повечето от очакванията и мечтите си. Бях съгласна да ме обича, колкото позволяват възможностите му, стигаше ми само да съм при него. Не изпитвах страх, че може да му омръзна, защото щях да бъда каквато той иска. Не ме плашеше и възможността от среща с неизвестността, защото бях готова да посрещна всичко, да се пожертвам за любимия ми мъж.

В града нямах много приятели, нямах никого, с когото да разговарям. Някои от съученичките ми от гимназията се бяха омъжили, имаха вече деца. Бяха се научили да се задоволяват с нещата от живота. А повечето от приятелките ми от факултета, депресирани от уморителното темпо на работата и изнервящия хаос на трафика в Истанбул, продължаваха безнадеждно да търсят любовта.

Шуле беше една от тях. Беше шеф на аптечното отделение в една болница и живееше сама. От време на време се запознаваше с някого и тогава разцъфваше, но преди да са минали и два дни, увяхваше като цвете. Когато водех майка ми в болницата, понякога оставах при нея. Беше загубила вече надеждата, че ще намери точния мъж. На никого не се доверяваше, не вярваше в постоянството. Една мъничка спънка можеше да прекрати връзката.

Много неща, дори всичко, се беше променило от времето на нашите баби, дори на майките ни. Хората днес не бяха склонни да бъдат самопожертвователни, да се посвещават на трудно осъществими неща. Според Шуле, за мен беше шанс, че съм намерила човек като Ферда, но важното беше да продължим. Животът в спокойно градче можеше да спаси човек от отрицателни емоции, но можеше и да го задуши. Ред млади двойки, водени от желанието да избягат от големия град, се заселваха в крайморските градчета, но преди да са минали няколко години, започваха да се карат, женените се развеждаха, двойките, които живееха заедно, се разделяха, почти всички се бяха върнали разочаровани и депресирани.

Не, казвах на Шуле, ние няма да бъдем като тях.

В деня, в който мама почина, почувствах, че извън безжизненото й тяло някъде нещо е свършило, че в живота ми ще започне нов, по-различен период. Не плачех, нямах чувството, че ме е сполетяло прекомерно голямо нещастие. Имах усещането за сериозна загуба, обзеха ме всякакви спомени. Опитвах се да остана на краката си.

Сестра ми пристигна на разсъмване. И разказа, че предишната нощ видяла майка ни насън. Както в детството, брали заедно череши, била здрава, весела. След това внезапно тази щастлива картина се разпаднала. Пиехме чай. Спомням си, че никога не сме били така близки, както в онази утрин. Смъртта ни беше сплотила. Бяхме останали само двете от семейството и дори да не ни харесваше, имахме нужда една от друга.

Алие, за която смъртта на мама още веднъж извади на повърхността цялата й мъка и неуспехи, плачеше за преминалата й напразно младост, за нещастния си брак, за детето си, за безизходицата. Никога досега не я бях виждала толкова разстроена. Обичах тази елементарна, но опърничава млада жена, която винаги съзнателно се противопоставяше на всичко, но отговорността за нея тежеше прекомерно.

Когато полагахме мама в земята, ме обхвана чувството, че съм я оставила в дълбока бездна. Всички думи на обич, които в онзи миг бяха на върха на езика ми, но отказвах да произнеса, плуваха в тежката атмосфера на гробището. Възрастните гледаха към небето, което се виждаше между кипарисите. Усещах в себе си широтата да приемеш живота такъв, какъвто е, но в същото време осъзнавах, че собственият ми край се вижда.

Заплаках.

Мислех за смъртта.

За разстоянието от днешния ден до смъртта.

Ферда, който беше преметнал ръката си през рамото ми, ме поведе към изхода. Държеше ме здраво, усещах човешката му топлина като тънка струя, преминаваща от него в мен. Нищо не можеше да спре това съвършено сливане. От никого не се стеснявах, защото така той обявяваше, че му принадлежа. Заклех се: ако някой, който и да е той, реши да ни засегне, да ни причини болка, щях да извадя всичките си шипове, за да го разкъсам!

В първите дни след смъртта й, в тъжната пустота на къщата откривах следи от мама. От време на време се разплаквах. Дреха, цигаре, книга, чаша за чай. Снимката й като млада върху една лавица, обувките й, романите й, кошницата с плетиво, одеялото й.

След смъртта на дядо ние се преселихме от Бурса в Саянджак, настанихме се при баба, която беше останала самичка. Баща ми отвори адвокатска кантора в центъра на града. Бях на пет години. Баба ни отгледа.

Привлекателна блондинка, майка ми беше жена със самочувствие. Реагираше на най-незначителните думи на татко, на най-обикновените постъпки. Като че ли е можела да има друга съдба, но по нещастно стечение на обстоятелствата се е омъжила. Заради мъжа, на когото беше попаднала, беше осъдена непрекъснато и тревожно да тича между дома и болницата. Не обичаше домашната работа, оплакваше се, че не е родена за домакиня. Понякога къщата заприличваше на огромен корабен трюм. Изпод дивана се подаваха прашни играчки, измачкани детски дрешки, на кухненския плот се трупаха купища мръсни съдове.

Беше единствената дъщеря на богато семейство. В ранната й младост, когато семействата и обществото оказваха силен натиск върху младите момичета, е била възпитавана старателно да се пази от това, което би могло да й се случи заради красотата й. Не бяха предвидили да има професия, от нея очакваха, като завърши гимназия, да сключи подходящ брак. Но тя беше спечелила изпитите за един военен медицински колеж и се беше наложила да учи за медицинска сестра.

С баща ми се бяха срещнали във военната болница в Бурса. Щом я видял, младичкият офицер от запаса си наумил да се ожени за нея. Въпреки че много пъти получил отказ, не се отказал. Майка ми мечтаела да си намери някой по-добър. Най-малкото някой по-висок. На сватбените снимки тя гледа в обектива с леко пренебрежение. А баща ми се усмихва с невинна радост. Сложил папийонка, косата разделена отстрани на път, очите сияят зад очилата с тънки рамки. Позирали пред входната стълба на нашата къща. Избуялата през лятото трева в градината леко покрива краката им.

Аз бях влюбена в татко. Макар да беше малко по-нисък от мама, той беше привлекателен, фин човек. Брат ми Коркут, две години по-малък от мен, най-умният и талантлив сред нас, беше любимецът на мама. А Алие дълго време изглеждаше като сираче с бретон, паднал върху очите й, леко миришещо на бисквити от бакалията и на урина. Тя беше толкова слаба, че предизвикваше съжаление. После, на седемнайсет, изведнъж се превърна в привлекателно младо момиче. Една отегчена сестра с безжизнени очи и подигравателна усмивка на устните си като цвете.

След смъртта на Коркут, майка ми започваше изреченията си с: „Ако нещо се случи с мен“. Ако се случеше нещо с нея, трябваше да се грижа за Алие, да поема всичко, от време на време да посещавам гроба на Коркут и да пазя къщата.

Разказвам тези неща на Ферда.

На брега на езерото сме. Наскоро раззеленилите се тръстики се полюшват. В меката, розовееща светлина на вечерта светът изглежда кристален. Седим на маса в края на малкия кей.

Ферда за пръв път заговаря за брака си. Оженил се, без да му е много по сърце, за момиче, което познат на семейството видял, намерил го за подходящо и го запознал.

— Бащата на жена ми беше бизнес партньор на татко. А тя беше красиво момиче, може би заради това се подлъгах. Казах „да“, защото не посмях да откажа на баща ми — рискувах да се скараме.

— Кратко резюме.

— Тази женитба беше грешка. Продължи само една година, но ме охлади дори към самата думичка брак.

— Разочаровал си се, но аз познавам доста щастливи бракове. Зависи с кого си.

— Онова, което хората наричат брак, всъщност е принуждение да живееш с някого.

— Не преувеличавай. Никой никого не насилва да живее с някого, ако не иска.

— Не е толкова просто. И ти си го преживяла, спомни си.

— Аз бях изоставена заради кариерата му. Всичко стана много бързо. Ако имахме време, може би щяхме да постигнем хармония.

— Какво е хармонията? Безпомощно одобряване и отказ. Опитомяване и смиряване. Знаеш ли в какво е проблемът? Някой смята, че има неограниченото право да притежава някого…

Според Ферда това право стига дотам, двама души да си присвоят един на друг живота, свободата, най-съкровените чувства, скритите фантазии и мечти, да стигнат до крайност, търсейки си сметка, това право убива човека и го превръща в безполезна фигура.

— Това са стандартни коментари. Ако искаш да останеш привързан към човека, когото си избрал и си обикнал, ако го намираш за ценен, нормално е да се страхуваш да не го загубиш, нормално е да го ревнуваш.

— Страхът и ревността идват от липсата на самочувствие.

— Но любовта, Ферда, от физическа и духовна гледна точка е моногамен и доброволен договор.

— Любовта отминава, договорите може да се развалят. Не може да има безгранична вярност.

— Ти какво имаш предвид под индивидуална свобода, секса ли?

— И него, разбира се. Да живеете залепени един за друг, да правиш секс постоянно с един и същи човек, изпилявайки се, да си заприличате, а ако не стане, да си слагате юзди… Ето това е верността!

— Тоест, ти си за това, по семейната картина да има дупчици, за да влиза въздух. Взаимно, разбира се…

— Може би най-доброто е да не изпитваш нужда от семейно обвързване.

Мълча. Как моята душа, търсеща човешка подкрепа, ще сложи ред в тази обърканост срещу мен? От студения нощен вятър ми се завива свят, изпитвам болка от нуждата си от него. В сърцето ми има остра рана, като че сме стигнали до края, като че с отиващата си вечер си отива и мечтата ми за него. Защо ли започнахме тази тема! За миг си помислям, че ме обича, но се тревожи докъде може да стигнем.

— Ако казваш това, за да внимавам, нямаше нужда — усмихвам се аз, като го удрям на шега. — Между нас не може да има нищо, което да те плаши.

— Миличка, ти не си предмет на разговора. Това е общият ми поглед. Аз вярвам, че свободата засилва любовта.

— Ти откъде знаеш, обичал ли си някога страстно?

— Какво значение има? Аз подлагам на преоценка установените правила.

Известно време не го потърсих. Отговарях кратко на обажданията му по телефона. Мислех, че изигра пред мен малко представление и се опита да ме разубеди с прочетени от тук от там възгледи и идеи. Въпреки всичко думите му ме бяха объркали. Доколкото разбрах, Ферда не планираше да се жени. Засега единственото нещо, което ни държеше заедно, беше плътската страст и донякъде оранжерията. За него аз сякаш бях преход, безопасна неопределеност. Малко развлечение, сладка сърдечна игра. Ето че открито беше изразил намерението си.

Тъй като бях от градчето, докато се разхождахме с Ферда, от месеци ни преследваха любопитни или укорителни погледи, но аз не им обръщах внимание. Ако обаче той продължаваше да бъде против женитбата, не можехме да живеем без брак в това малко градче. Щяха да ме изолират. Това положение щеше да ме затрудни и от гледна точка на аптеката.

Както и да е, още беше рано да се предавам на безнадеждността. Кой каквото ще да казва, но тази любов ще тече в своето русло, ще продължи, докато може. Не исках да се сърдя на Ферда, да му поставям условия, да излагам на опасност нашата любов. Нямах намерение да се отказвам от него.

През онзи уикенд дойде Шуле. Посъветва ме още известно време да отговарям по-студено на телефонните му обаждания, а ако се отбие в аптеката, да се направя, че съм затънала в работа. Според нея аз бях направила повече от допустимите компромиси и го бях разглезила. Освен това имаше и още нещо, което не трябваше да забравям: няма мъж, от когото да не можеш да се откажеш.

7.

Миналата седмица леля Нуран ми донесе от къщи нещата, които бях поискала. Книги, спално бельо, чаша, чиния, тетрадка, молив. Беше направила кекс и баница. Естествено, когато ги занесох в килията, се изядоха за нула време.

След смъртта на вуйчо ми леля Нуран съвсем сама отгледа и изучи трите си деца и после, когато се разпиляха по различни краища, остана сама. Запълваше си времето с малкия бутик за бебешки дрешки, който беше отворила в центъра на града. Беше до мен в трудните ми времена. Добре, че я има.

И сега се опитваше да ми даде кураж. Била сигурна, че истината ще излезе наяве и скоро ще бъда пусната на свобода. Напрежението й от миналата седмица се беше уталожило, но от време на време задаваше безсмислени въпроси.

— Добре, спокойна ли си?

— Спокойна ли?

— Както и да е, ще мине, бъди силна. Не се тревожи. Вкъщи, в аптеката всичко е наред. И Хасан, и Шенгюл те очакват.

Защо си мисли, че се тревожа за тях? Не мисля вече за нищо. Всъщност и преди да попадна тук, живеех в собствения си затвор.

— В аптеката по едно време нали работеше едно момиче, Демет. Научила, дойде. Била свободна. Ако искаш…

— Няма нужда, лельо. Момчетата ще се оправят с аптеката. Ако се наложи, ще я затворя.

— А, Мюге се обади. Разговарях и с Демир.

Изведнъж ме обзе вълнение. Запазила е голямата новина за края. От три години Мюге живее при баща си в САЩ и тази година завършва гимназия. В дните, когато с Ферда се карахме като куче и котка, Мюге по собствено желание и след настойчивите покани на баща си отиде при него.

— Онзи ден чрез батко Ирфан изпратих имейл на Мюге, лельо. Но още няма отговор.

— Получила е имейла ти, станало й мъчно, плакала. После намерила информациите в интернет, прочела ги, не могла да повярва.

— Какъв ли шок е изживяло детето ми. Онези информации бяха отвратителни.

— Ще ти пише. Като излезе във ваканция в началото на юни, с баща си щели да дойдат в Турция. Не спря да ми задава въпроси.

— Демир какво каза?

— Попита нуждаеш ли се от помощ. Вярва, че си невинна.

Сещам се за егоцентризма на Демир, който нямаше граница. Забравил ли е пренебрежението, което изпитваше към мен? Промени ли го това, че стана известен лекар, баща на щастливо семейство? Никога не спира да ме изненадва. Преди да се оженим с Ферда, почти не се интересуваше от дъщеря си, но след това изведнъж се превърна в най-грижовния баща на света и направи всичко възможно, за да ми я отнеме. С американската си съпруга и със сина, който имаше от нея, а сега и с Мюге водеха хубав и подреден живот. А моят претърпя фиаско.

— Кой знае какви невероятни клюки се носят в градчето. Какво говорят за мен, лельо?

— Нищо не съм чула. Не се тревожи, бързо ще забравят. Не се предавай на чувството за вина, Азра, да не си посмяла.

Чувство за вина. Да си виновен заради умисъл, небрежност или безразличие. Кое от тях?

Леля ми ме гледа нерешително. Като че ли иска да ми каже нещо, но се стеснява.

— Кажи, лельо, не се бой.

— Алие се обади.

— Виж ти, какво безочие!

— Не се гневи. Нека ти кажа: пожела бързо да минава. Беше много натъжена.

— По-добре да я няма! През тези три години всяко нейно обаждане ми носеше нещастие.

— Виж, и двете останахте без защита. Така каза, като говореше за теб, плака.

— Тя все плаче. За мен ли, или за Ферда?

— Азра! Знаеш, че… след това нещастие момичето не можа да се съвземе. Ако я видиш, няма да я познаеш, изоставила се е, съсипала се е.

А аз, а моето нещастие?

Не, сега не искам да мисля за Алие.

След вечерята в килията настъпва тишина. Преди малко две от жените. Налян и Йозлем, се скараха за нищо. Не познавам добре проблема, защото не се интересувам. Всяка кавга тук става повод да се отпусне пружината на опънатите нерви и се отразява добре на всички.

Защо, какво стана, че се намирам на подобно място?

Докато пиша, се пренасям надалече. Като се съсредоточавам в писането и го превръщам в цел, изтласквам грижите си назад. Писането е може би най-прекият път да се откъснеш от света, от мястото, където се намираш.

Ето, в оранжерията съм. Устните на Ферда, отвън корави и изпръхнали, а отвътре горещи и влажни, обхождат врата ми, раменете, тялото ми. Голият ми гръб потъва във вълнената покривка на канапето. Чувам шума на водата, която се стича в открития резервоар, ударите на сърцето ми. Ръцете му се разхождат върху косата ми. Лицето му, кожата му, потъмняла от сянката на брадата.

Обичам го.

Не можах да изпълня нито един от съветите, които ми дадоха. Без него не успявах дори да вървя, още на втората крачка се спъвах. Когато бях далече от него, се смалявах. Добре, че не приемаше сръдните ми сериозно. Деликатно, забавлявайки се, ги отминаваше с мълчание.

Обляга се на канапето. Протяга се към копчето на жилетката ми и си играе с него. Разказва, че близо три години живели със съпругата си разделени, но заради съпротивата на семейството й се развели едва преди седмица.

Гледа ме с очакващ поглед, откровено. Преди не можел да ми разкаже. Страхувал се да не ме огорчи. Съпругата му била добронамерена, мила, но с елементарни разбирания.

— Все едно да живееш с дете.

— Не ми се вижда убедително човек като теб да се ожени така набързо за непозната жена.

— По онова време аз… — Млъква, отказва се да каже това, което искаше. Аз чакам.

— Имаше и проблем с подмокряне нощем. Беше се лекувала, но когато много се развълнуваше… Дори сутринта през първата ни брачна нощ се събудих подгизнал.

Сякаш слушах семейните приключения на някой клетник. Каква работа имаше моят Ферда в тази пиклива история!

— И натискът на баща ти върху теб също ми се струва преувеличен.

— През цялото си детство се чувствах като човек, който има баща, но всъщност няма. Хем го мразех, хем чаках да ме обикне. Исках да го убия, но и да го прегърна… Тази оранжерия е моят първи опит за свобода. Трябва да успея, Азра.

— Ти успя. С времето ще става още по-добре. Ще бъда до теб.

— Всъщност не мислех да се женя втори път, но сега… гордея се с теб, но и се притеснявам. Знаеш какво искаш, ще можеш да ме понесеш.

— Ферда, кажи, че ме обичаш… Че ми вярваш.

— Знаеш, че е така. Много пъти съм го казвал.

— Искам още веднъж да го чуя.

— Обичам те. Най-много се страхувам да не те нараня. Какво ще кажеш, да опитаме ли?

— Но не мога да ти дам безкрайна свобода.

Сграбчва ръцете ми. Стиска китките ми в шепите си. И все пак в душата ми се таи страх, че това, което започва, ще свърши изведнъж.

— Не обичам сватбите. Нека всичко стане набързо, без шум и фанфари, може ли?

Покорно навежда главата си. В очите му има страст. Косата му като блестящ водопад се изсипва по гърба му.

Това е картината на онзи миг, запечатала се в паметта ми.

Подписването е в началото на февруари. Салонът е пълен с бели цветя. Не съм непорочна булка, но ми харесва, че белият цвят се асоциира с девствеността. Обличам тоалет в две части. Мюге, в бяла пелерина, държи ръката ми. Алие е унила, мъжът й не е поканен. За пръв път виждам Пелин, природената сестра на Ферда. Нисичка, мургава, дистанцирана, но сърдечна.

Ферда е напрегнат. Баща му и близначките били в чужбина, не можаха да дойдат. Леля ми ни слага венчалните халки. С тъжно вълнение оправя косата ми. Церемонията продължава десет минути. След подписването обядваме в ресторант. Цигулки свирят романтични мелодии. Гърмят бутилки с шампанско. Изпълнен с боязливо объркване, Ферда се опитва да се нагоди към обстановката.

Времето е студено. Когато излизаме навън, всичко около мен се върти. Целуват ме по бузите. Раменете ми нервно потръпват. Приличаме на влюбени, които току-що са се открили. Всички с изненада поглеждат към небето. Снежинки като конфети се сипят върху лицата ни, докато вървим хванати ръка за ръка към колата. Първият сняг за тази година.

Временно ще живеем в дома на Ферда. Моята къща трябва да се ремонтира. Той свиква с положението си на женен мъж по-бързо, отколкото съм очаквала. Взаимно внимание, неочаквани изненади и радости, малки екскурзии. Всъщност няма много неща, които са се променили. По-често се любехме. От време на време избухваха леки сръдни или неочаквано напрежение, но това бяха вълнения на всекидневието, които бързо отминаваха. После отново поемахме дъх, пак си принадлежахме един на друг.

Четири месеца след нашата женитба ме заведе в къщата на баща си в Истанбул. Единственото чувство, което остана у мен от онзи следобед, беше, че сме обезпокоили баща му и близначките.

Беше в началото на юни. С баща му и близначките привечер пихме чай в градината на внушителната вила, защитена от света с висока ограда. Дамите, чийто вид напомняше на жени от Далечния изток, изглеждаха все още красиви, млади, добре поддържани, но кой знае защо, надменни и антипатични. Едната, майката на Пелин, Невал, беше пълничка и изглежда, командваше положението. Освен това бяха еднакви. Спомням си, че си помислих колко е скучно.

Пронизващите черни очи на Хашим бей, който не приличаше на Ферда, беше по-нисък от него, мургав и пълен, ме огледаха и премериха; той сякаш веднага прозря бъдещето ни със сина му и реши, че не си заслужава да ме взима на сериозно. Очевидно беше очаквал от Ферда да продължи първия си брак. Макар и формален, той щеше да укрепи положението му и да му даде големи възможности. Нямаше нужда младата му жена да е много умна, а здравословният й проблем беше решим. Освен това не беше длъжен да й е верен, можеше да се забавлява на воля. Какво друго, освен мързел беше на 35 години да се затвориш в едно малко градче, да се занимаваш с оранжерийство и да се натикаш в ъгъла, женейки се за градската аптекарка?

Всичко това беше изразено с недвусмислени погледи, с интонацията на гласа му и с дразнеща студенина. Времето, което прекарах с онези хора, ми се стори безкрайно. Докато възрастният мъж ме гледаше дръзко, сякаш измерваше способността си да ме прелъсти, почувствах, че остарявам и се омърсявам. И го намразих.

— Според теб интересно ли е да притежаваш две жени едновременно? — попитах на връщане Ферда.

Мълча дълго, беше неспокоен, сякаш току-що беше разкрил някаква тайна.

— Може би твоето татенце иска да го обичат два пъти повече, да получава двойно препечено внимание.

— Не мисля, че е свързано с обичта и чувствата. Баща ми винаги е отказвал да попадне в любовен затвор.

— Добре де, какво е тогава?

— Откъде да знам. Ти защо правиш такива коментари? Според теб много ли е странно да живее с жена си и с балдъзата си?

— Но при баща ти не изглежда така.

— Баща ми винаги е готов да прегърне всички жени.

— Не отричай, че това те е впечатлявало.

— Не и в морално отношение. Но еротичните знаци на тази тройка ме нараняваха в ранната ми младост.

— Не мисля, че бих искала да видя отново баща ти.

— Ако не искаш, няма да го виждаш.

— Искам да виждам само теб — всеки миг, всеки час!

Наблюдавах с възторжени очи всяко действие на Ферда на масата, на улицата, под душа, в леглото. Обичах светлината, която излъчваше, миговете, в които изглеждаше уязвим, как отхапва ябълка и дори как маже масло върху филията. Докато го наблюдавах, се опитвах да анализирам и да разбера самата себе си. И осъзнавах каква лудост ме е обзела.

Непрекъснато исках да говоря за любовта. За онова състояние на сливане, което някои хора смятаха за ненужно, други за поза. Дебнех всеки удобен случай името му да присъства във всяко едно изречение, във всяко изречение да сияе неговата топлина, щедрост, мъжката му красота.

Обичах общите умозаключения и в екстаз си мислех, че любовта е нещо фундаментално, че е най-добрият начин да опознаеш себе си. Дори най-малкото негово докосване, внимание и топлина в погледа ме караха да треперя от вълнение. Не можех дори да си представя как съм живяла, преди да го познавам и обикна. В онези празни, мътни времена.

Страхувах се от хора, които не са се влюбвали поне веднъж през живота си, те не можеха да бъдат хора, можеха да бъдат само твари.

Докато лежах задоволена и отпаднала в прегръдките му, с безмълвни сълзи му разказвах за детството си. В захлас галех косата му, гърдите, копринените косми по ръцете му. А той изпиваше сълзите ми, целуваше поотделно всяка част от тялото ми и хвалеше моята красота, казваше, че бил пленен от мен, въпреки неспособността си да се обвързва. Че любовта е временна болест, но ще ме обича, дори любовта ни да свърши.

— Нашата любов никога няма да свърши — възразявах аз. — Ще продължава винаги.

— Любовта е продължение на сексуалното желание. И не е много надеждна, Азра, тъй като е физическа проява.

— А душата, защо избираме този, а не онзи човек?

— Изборът ни е свързан със случайността.

— Само случайността не обяснява нищо. Защо изпитваш интерес към човека, за когото мислиш, че е подходящ да живеете заедно, защо го желаеш?

— Много си романтична. Никога ли не си изпитвала интерес към погрешен човек, а после си се разочаровала и си се отдалечила?

— Разбира се, нужно е време да опознаеш някого.

— Само в сексуалната близост можеш да опознаеш човека, когото обичаш. Когато сте толкова близо и съвсем голи.

Мисля си, че и ние се опознаваме в тази голота. Може би любовта не е нищо друго, освен желанието на човека да достигне голотата от деня на раждането си. Непрекъснато копнеем за онзи миг на голота.

— Това е ситуация, в която всеки път се раждаш отново.

— Ако е така, ние с теб ще се подновяваме при всяко любене — казвам с надежда.

— Или ще се изхабяваме.

— Но тогава няма да пожелаеш друга, нали?

— Може и да пожелая. И ти също. Проблемът не е в това. На този свят има много по-перверзни неща.

— Ти си лош човек, много лош.

В такива моменти на Ферда му харесваше да ме дразни. Бяха ми интересни неговите преходи, когато изразяваше мислите си — от емоционални празнодумия до повърхностни философски фрази. Струваше ми се странно, че говори с тон на мъдрец, сякаш е натрупал безкрайно много опит в живота, в отношенията си с хората. Мислите му не бяха ясни, но се стараеше да проявява гъвкавост в изводите. Когато му го заявих директно, той ми каза, че в младостта си все си е задавал въпроси за смисъла на живота и в един период трескаво е четял Ницше. Още не се беше отказал от него. И досега пазеше книгите му, опърпани от четене, с подчертани редове. Може би го подценявах.

— Мили, харесва ти да говориш големи думи и да се държиш като голяма работа.

— Искам да спя.

Гласът му се забавяше, клепачите, трепкайки, се затваряха, главата му се отпускаше на гърдите ми. Докато спеше, наблюдавах утихналата му душа, намирах за съвършени извивката на устата му, кухината на ухото, разрошената коса, не можех да повярвам, че го заслужавам. Гризеше ме съмнението — ами ако един ден престане да ме обича? Или ако му омръзна и потърси друга? Или ако любовта ни свърши, без да забележим? Тогава бих умряла, би било по-добре, ако умра!

Смърт ли? Защо? Бях изпълнена с неистовото желание да живея и да давам живот. Исках да се преродя в себе си и в другия, да бъда другия и постоянно да изпитвам страха, че мога да го загубя. Любовта не беше гладък път. Щяхме да познаем тъгата, безсилието, щяхме да преминем през отчаянието.

Малко по малко бяхме изпитали от всичко това през изминалата година и половина. В любовта ни всичко беше хубаво, дори скандалите и сдобряванията. Изживявахме най-светлия период в нашия живот.

— Щастлив ли си? — питах го понякога.

— Недей, Азра! Щастието не е надеждно чувство.

Беше прав. А аз, водена от емоционална неопитност, прекален оптимизъм и слепота, мечтаех, каквото и да стане, да сънуваме едни и същи сънища и да умрем ръка в ръка.

Втора част

„Няма нещастна любов:

Притежаваме само онова, което не ни принадлежи.

Няма щастлива любов:

Не притежаваме вече онова, които ни принадлежи.“

Маргьорит Юрсенар

8.

Не идеализирам миналото, хубаво беше по онова време.

Първите две години работихме до изнемога.

Ферда разшири бизнеса си, започна да изнася декоративни растения, а аз превърнах аптеката в най-представителната за нашия град.

Беше ни тясно да живеем с дъщеря ми в малката къща на Ферда. Първо ремонтирахме старата ми къща, която доста беше пострадала при поредното земетресение в залива, но оцеля.

Според Ферда направихме я удобна за живеене, като се постарахме да не нарушим оригиналността и атмосферата й.

Вълнението, с което заедно инвестирахме в бъдещето ни, стимулира нашата любов. Месеци наред се занимавахме с обзавеждането на новото ни гнездо. Често пътувахме до Истанбул, изпитвахме удоволствие заедно да избираме и да купуваме вещите за дома ни.

Едната от двете стаи на долния етаж присъединихме към хола. А другата голяма стая превърнахме в библиотека и кабинет. От входа се влизаше в обширно антре, което водеше към салона, кухнята и стълбата за горния етаж. Коридорът, който минаваше под стълбите, завършваше с баня и точно насреща й с малка стая за гладене, оттам можеше да се излезе в градината. На горния етаж имаше три спални, както и гардеробна с дрешник. А стаята за гости на таванския етаж гледаше към езерото.

Уморявахме се, но това беше сладка умора. Гордеехме се с къщата, която накрая успяхме да направим. Ферда беше доволен от оранжерията.

Но вече не бях сигурна, че иска да е независим от баща си. Използваше втория етаж от кантората му в Каракьой[1] за офис на новата си фирма Green Time. Казваше, че му плащал наем, но мисля, че сумата беше символична. Явно Хашим бей беше видял, че новите занимания на сина му имат бъдеще, и отново бе отворил обятия за него. А той самият се беше отдал на политиката. Беше сред основателите на нова консервативна партия. Постоянно обикаляше с нейния лидер.

Не ни интересуваше какво прави. Политическата обстановка в страната, споровете и нападките бяха досадни. Всички се тревожеха, че заради следващите една след друга икономически кризи стремително летим надолу. Докато у някои новата партия не будеше никакви надежди, у други предизвикваше интерес. Ферда смяташе, че баща му е влязъл в политиката, за да оправи собственото си бъдеще.

Мисля, че Ферда се издигаше в бизнеса с тайната подкрепа на баща си. Теглеше кредити, сключваше договори с оранжериите в Ялова[2], участваше в мащабни търгове за паркове и ландшафтен дизайн. Понякога го придружавах при пътуванията му в чужбина, но много малко време успявахме да бъдем заедно, тъй като той по цял ден препускаше насам-натам. Най-малко една седмица или десетина дни от месеца прекарвахме разделени. Бях се натоварила с всички грижи по къщата. Изпълнявах дори неговите задължения, тъй като той все закъсняваше. После спрях да го придружавам, тъй като ми беше трудно да оставям Мюге и аптеката.

Не съм сигурна кога започнах да усещам, че отношенията ни се променят, че постепенно се изолирам, а в живота ни се появи неопределена блудкавост, някаква липса, чието име не можех да назова. Когато беше в Саянджак, Ферда се прибираше вечер вкъщи, но в повечето случаи се затруднявахме да говорим за друго, освен за работата.

Започнах да изпитвам към него скрита обида. Измъчвах се, че когато отиде някъде, не ми се обажда, както и заради неговия егоцентризъм и безразличие. Нервираше ме, че се държи като господаря на дома. Дотогава не бях мислила, че въпроси от ежедневието, например да си вдигнеш чинията от масата или да изхвърлиш кофата с боклук, могат да бъдат важни за нас. Признавам, че отначало аз го привикнах към мързела, а после се опитвах да го превъзпитам. Но в онези дни изпитвах нужда да споделяме всичко, а не притежавах нищо, освен малки, незначителни козове. Понякога Ферда ме обвиняваше, че не знам какво искам, оплакваше се от нелогичните ми критики, но избягваше спора. Няма нужда, казваше в повечето случаи, няма нужда.

Бях любопитна дали има връзки с други жени, особено когато е в чужбина, но не се замислях сериозно, беше само любопитство, което не ме притесняваше. През първите няколко години вярвах, че ме обича. Защото бях пълна с доверие, с наивност.

От страх да не загубя мъжа си, правех всичко по силите си да стоя далече от ревността. Така успявах да победя първичните си страхове, избягвах да ровичкам като крадец какво става в главата, в мечтите и фантазиите му, в тайните на душевния му свят, докато той не поискаше сам да ги сподели. Бях му обещала, щях да удържа думата си.

Първото съмнение, че ми изневерява, ме обхвана в началото на третата година от брака ни. Нямаше конкретен случай. Фирмата му беше регионален разпространител на внос от Холандия. Митническите формалности на ТИР-овете, които превозваха стоката, се оформяха в Истанбул и трябваше растенията, които пътуваха четири дни на тъмно, да бъдат разтоварени незабавно, за да не пострадат. Когато отиваше в Истанбул, за да уреди подобни формалности, Ферда оставаше няколко дни в апартамента в Каламъш. В банята на това жилище намерих женски чорап и един неразопакован лосион за бръснене, какъвто той не харесваше, в книжата му открих бордна карта за самолет с женско име.

Понякога Пелин остава тук, чорапът е неин.

А, онзи лосион го донесе един мой клиент. Знаеш, че не обичам такъв.

Бордна карта ли, че откъде да знам! А, в самолета помогнах на една възрастна жена да намери мястото си.

Притесняваше ме, че понякога, когато бях там, се въздържаше да говори по телефона и дори отнасяше мобилния си телефон в тоалетната, но и за това имаше обяснение. Търсеха го прекалено много хора и не искаше да ме безпокои.

Чашата преля, когато една вечер Ферда не ми се обади, че няма да се върне в Саянджак, и не ме потърси до късно през нощта. Мобилният му телефон беше изключен. Позвъних в Каламъш, телефонът дълго звъня. После превключи на телефонния секретар и през цялата нощ остана така. На следващия ден се обърках, когато Ферда с изключително самочувствие и неочаквана за мен реакция отговори на въпросите ми. Вечерта бил на бизнес вечеря в един хотел, изключил телефона си, пил много, домързяло го да отиде в Каламъш и останал в хотела.

— Какво толкова се е случило! Не мога да ти позволя да ми търсиш сметка за всяка минута, да контролираш всяка моя стъпка, Азра!

Това не беше защита, а ненужно нападение, което задълбочи съмнението ми, но го отминах. Надявах се да получа от тялото му отговора, който желаех. Не знам защо, вярвах, че едно хубаво любене е по-въздействащо от всякакви клетви и е противоотрова срещу ревността, но онази нощ, докато ме държеше в прегръдките си като малко дете, което се опитва да успокои, очите му се навлажниха.

— Де да можех да те обичам по начина, по който заслужаваш и желаеш — каза той.

Помислих си, че ние всъщност може би не заслужавахме нещата, които правят смислен и ценен живота ни. За себе си, разбира се.

— Правя, което е по силите ми, но не мога да се освободя от чувството, че не е достатъчно. Не ме обичай толкова, не ме обичай така, не съм спокоен.

В този миг се чувствах прекалено уверена в себе си.

— Не си ли ми изневерявал досега, кажи ми истината, хайде, разкажи, ако нещо се е случило — настоях аз.

— Защо питаш, нима не знаеш, че отговорът ми ще бъде „не“?

— Как да бъда сигурна дали това „не“ е истина, или е лъжа?

— Няма да си сигурна, докато не отхвърлиш съмнението в себе си и не ме приемеш такъв, какъвто съм.

Отдръпна ръката си от гърдите ми. Погледна ме с познатата си леко презрителна усмивка. Много си наивна, говореха очите му.

— Но ти не ми помагаш за това — възроптах аз.

— Понякога си мисля, че не си толкова умна. Защо се държиш като демодирана жена?

Опитах се да потисна желанието си да се разплача.

— Може би не забелязваш, Ферда, но се отдалечаваш от мен.

— Значи така се чувстваш… Откога?

— От месеци.

— Виждаш, имам много работа. Нямаше да ме обичаш, ако бях някой смотаняк. Аз не скрих от теб недостатъците си, но ме притеснява, че искаш все повече от мен, че виждам как с женски хитринки се опитваш да наместиш идеалния мъж в главата си върху контурите на нашия брак.

— Ти все ме обвиняваш, но отбягваш проблемите. Не искам да живея така.

— Азра, не мъчи и себе си, и мен, бъди разумна! Нямам време непрекъснато да се занимавам с твоите капризи.

Отметна завивката, стана и излезе от стаята. Почувствах се отритната, после чух да затваря с трясък вратата на кабинета си на долния етаж.

Няколко дни бяхме сърдити. В главата ми непрекъснато се въртяха различни мисли. Наум отговарях на неговите обвинения. Наистина ли жена, която не може да си позволи да загуби любимия си мъж, се унижава в неговите очи? Не вика ли сама края на любовта една недоверчива съпруга, неумееща да замълчи, когато се налага?

Бързо преодоляхме кризата. Когато пожелаеше, знаеше как да ме утеши и макар да не го изразяваше открито, по различни начини показваше съжалението си. Всъщност и аз бързо му прощавах. Обичах дори напрежението, което се появяваше от време на време в погледа му, и малките му нескопосани лъжи, предпочитах да вярвам, че сме в бавно напредващ процес на взаимно разбиране. Всеки път, когато се прегръщахме, като че ли с магическа пръчка се помирявах с целия свят.

Когато забременях, Ферда отначало се зарадва. Едно дете щеше да внесе промяна и вълнение в любовта ни, която бележеше спад, а също и в инертния ни, досаден живот и ако не друго, поне щяхме да имаме цел да се възродим.

Бебето ми щеше да расте в мен като кълбо от светлина, с неговото присъствие на душата ми щеше да олекне.

После размисли, отметна се. Не знам как стана, какво или кой се намеси, но той се отдръпна от мен. Може би не искаше да стане баща, за да не се откъсне от предишния си живот. Или знаеше, че бракът ни ще приключи, внезапно го беше проумял. Отхвърли детето. Между нас не трябваше да има такава връзка. От страх, че ще омекне, отвръщаше лице от мен, погледът му се втвърди. После категорично заяви, че не иска да става баща, че трябва да го махна.

Една седмица не разговаряхме.

Беше третото ни лято. Не падна капка дъжд, лятото нямаше край, не свършваше, а нощем звуците на насекомите стържеха в ушите ми. Една нощ влязох в кабинета, в седалището му. Работеше на компютъра.

— Защо носиш тези работи вкъщи, остави другите да ги свършат. Имаш толкова служители.

— Не се бъркай в работата ми, Азра, какво има?

— Искам да родя това дете. Ти защо не го искаш, кажи ми поне една смислена причина.

— Не съм готов да стана баща, това е всичко. Ти трябва да бъдеш разумна. Роди Мюге въпреки несъгласието на мъжа си и какво се получи?

Изненадах се от неговата язвителност и се ядосах.

— Какво искаш от Мюге, добре, че я родих! — извиках.

— Виж, не искам, мен ме няма, ясно ли е.

Погледнах крещящата му уста и се стъписах. Не исках нищо друго, освен да го прегърна, обичах го. А беше срамно да го обичам, след като знаех, че той не обича мен и моето дете, собственото си дете дори не обича и няма да обикне.

— Моля те, помисли още веднъж. Да имаш дете, е много хубаво…

— Аз не обичам децата, не знаеш ли? Да си дете, е страшно! За последен път ти казвам, че ако чуя детски плач в този дом, ще избягам.

— Махай се, върви си, иначе някой ден ще те убия.

— Луда жена.

Прекъсването на бременността ми беше повратна точка в нашата връзка. По-късно имаше моменти, когато мислех, че не съм била достатъчно убедителна, за да му обясня колко много исках детето. Но всъщност важното беше, че значително по-късно разбрах, че Ферда е имал поразителна сила върху мен. Тази сила беше в повечето случаи безмълвна, не предявяваше към мен претенции какво да правя, каква да бъда. При повечето случаи, когато изглеждаше, че зависи от моята воля, ме направляваше някакво неопределено чувство на чиста негативност, което рикошираше в мен от него.

Видимо бях свободна, но прекалената обич, която изпитвах към съпруга си, сякаш ме спъваше. Макар и тайно, бях смазана от чувството за дълг, което сама си бях стоварила. Никога не успях да бъда сигурна, че съм направила правилния избор, за да доставя удоволствие на Ферда, постоянно се оказвах беззащитна пред него. От друга страна обаче, да живееш в очакване на неговите желания, да бъдеш избрана за неговото щастие и спокойствие, си имаше и позитивна страна. Подхранваше егото ми, помагаше ми да забравя разочарованията си.

[1] Пристанищен квартал в Истанбул — Бел.ред. ↑

[2] Окръг в северозападна Турция, близо до Истанбул — Бел.ред. ↑

9.

Нощ. Мъждива, гола електрическа крушка се люлее над главата ми. Килията спи. Пиша на масата за чай до стената. Опитвам се да изброя нещастията, които следваха едно след друго, километричните камъни по пътя, довлякъл ме до тази килия, разхождам се по коварните, заплетени пътища на спомена. Паметта ми постепенно се прояснява. Вече по-ясно и с подробности виждам началото на събитията, в които попаднах.

Откакто леля Нуран ми предаде поздрава й, Алие е все в главата ми. Ако тя не беше влязла между нас, щеше ли животът ни да бъде по-различен? Ако се отърва, може би ще се изправя лице в лице с нея. Защото има неща, които искам да я попитам и да науча. Да, вече мога да се видя с нея, искам да я видя. Тя трябва да ми разкаже какво стана през онази година и половина. Трябва да каже какво търсеше. Разбира се, ако разкаже, без да лъже.

Бунтувам се, че тя заема толкова много място в живота ми, че толкова много ми навреди. Какво й направих аз? Как стигнахме дотук? По душа тя беше скитница, лекомислена. Беше непокорна, не се спираше пред нищо. Следваше несъзнателно интуицията си.

След като едва завърши гимназия, прекарваше времето си в краткотрайни флиртове. В града започнаха да говорят, че имала връзка с млад зъболекар, който работеше в държавната болница. Когато мама я попита, тя отрече. Заблъска вратите. Добре, че не след дълго зъболекарят замина за Бурса и приключението свърши.

Когато се разделих с Демир, замразих следването си и се върнах в Саянджак, не се разтревожи, че бях изоставена с бебе на ръце. Дори когато казваше, че ми съчувства, в гласа й имаше задоволство, удовлетворение. По онова време ходеше с Шевки. Този красив, празнословен, отракан и представителен млад мъж й беше взел акъла. Не го харесахме, но тя не слушаше. Бунтове, сълзи, заплахи! Ожениха се. Шевки си намери работа във фабрика за газирани напитки в Бурса, настаниха се в жилище в една от крайните махали.

Когато след месеци отидох в дома им, бях потресена. Във въздуха летяха облаци прах. Алие се опитваше да нахрани с натопени в чай бисквити бебето си, което непрекъснато плачеше. По нея се виждаха петна от повръщано. Косата й беше сплъстена, ръцете напукани. Оплакваше се, че мъжът й е безделник, изневерява й и не се грижи за дома им. Не й разрешавал сама да излиза навън, бъркал й се за дрехите, за прическата. А Шевки казваше, че тя не готвела и не чистела, не била домакиня, обличала се прекалено разголено. И двамата се бяха заинатили.

С този инат денонощно и яростно се любеха на леглото, на земята, сред мръсни чаршафи и прахоляк, захванали се за единствената безотказна връзка помежду им. Диаметрална противоположност и перфектна хармония.

След около една година Алие срещна отново зъболекаря с бебешкото лице. А петнайсет дни по-късно напусна мъжа си и бебето и заживя със Сюмер. Шевки, след като три месеца обикалял баровете, една нощ с полиция нахлул в дома на зъболекаря и веднага се разведе. Опитах се да я убедя да се върне в Саянджак, но тогава тя каза, че е щастлива и скоро ще се омъжи за Сюмер.

Една вечер Шевки се обади по телефона.

— Изгоних с полиция Алие от къщи, да знаете.

И затвори телефона. На следващата сутрин Алие пристигна в Саянджак. Беше слънчево мартенско утро. Още имаше сняг. Ледените висулки по покривите се топяха. Седнахме в кухнята, пихме чай, разказа какво се е случило.

Една мишка влязла в апартамента на зъболекаря, който бил на приземния етаж, от страх младият мъж скочил на дивана и започнал да пищи. Алие грабнала една лопата и убила мишката, но изведнъж охладняла към него. Тъй като преждевременно се изпразвал, никога не изпитала оргазъм с него, все й било мъчно за Шевки.

Като се обадила на Шевки, той пристигнал тичешком, отвел я вкъщи и три дни и три нощи се любили непрекъснато, за да задоволят страстта си. След това една вечер, докато Алие приготвяла чорба в кухнята, онзи простак повикал полицията! Оплакал се, че жената, с която се е развел, не си отива от къщи и го безпокои. Алие прекарала нощта в полицията и след това се качила на първия влак.

Докато разказваше тази ужасна история, се почувствах унизена, сякаш бях попаднала в махленска кавга. Историята й беше толкова отвратителна, че дори не можех да издържам фалцета в гласа й.

Когато поднових следването си във факултета, остана една година при мен и мама в Истанбул. После Шевки отново се извини, закле се и я отведе. Майка ми продаде дюкяна на пазара, даде им парите, отвориха магазинче за хранителни стоки, но за да накаже Алие, Шевки не се ожени отново за нея. Докато не съм сигурен в теб, няма да имаме официална връзка!

Три години по-късно, по времето, когато ние с Ферда преживявахме първите си раздели, отношенията им отново се влошиха. Алие ме търсеше често, оплакваше ми се в колко трудно положение се намира. Нямах нито желание, нито сила да се занимавам с нея. Слушах безспирните й оплаквания в телефонната слушалка, казвах няколко успокоителни изречения и се връщах в собствения си свят.

С близките ми се държах страхливо. Бях убедена, че ако им се противопоставя, ще загубя много. Затова понякога отстъпвах.

Така карах и с Ферда. Назад, все назад. На петата година от запознанството ни и четвъртата година от брака ни, и умът ми, и всекидневието ми все повече посивяваха. Макар да виждах, че не си подхождаме, се самозалъгвах, че сме щастливи. Защото се страхувах, че ще прекарам сама остатъка от живота си. Изворът на страстта ми бях аз самата, моята щедрост. За Ферда бях временно убежище, място, където да избяга. Беше се сближил с мен и се беше съгласил да си изградя една романтична любовна история, толкова.

Сексът ни се разреди, беше станал схематичен. По-рано, щом легнех с него, ме обхващаше вълнение, а преминавайки границите, се отпусках в безкрайното море на забравата. Но сега вече всичко ставаше в една неприятна трезвост. По-трудно се възбуждах, понякога се стягах и оставах така, вцепенявах се в прегръдката му и го молех за извинение. Всъщност тези отрицателни емоции бяха и от двете страни. Огънят ни угасваше. Не се оставяхме на течението, правехме си малки сметки. Например аз се опитвах да си припомня страстта ми в любенето от първите ни дни, но не успявах. Мислех си дали коремът ми е напълнял, ставаше ми неприятно от прекаленото потене на Ферда, понякога се дразнех от светлината, от топлината или от някаква пъпчица и се отдръпвах. Той правеше всичко по силите си, но нещо, и аз не знаех какво, си беше отишло от нас. Сърдечността, доверието, може би. Каквото и да правехме, не се получаваше нещо повече от силно боричкане.

Обвинявах се в липсата на желание или че вече не съм му достатъчна. Но защо той беше толкова бърз и неиздържлив, защо не ме изчакваше? Естествено, не можехме да разговаряме за тези неща, мислехме си ги в себе си. Кратките ни раздели, срещите ни вече не ни доставяха радост. Непрекъснато се питах защо е равнодушен към мен, защо толкова много работи и пътува, защо, след като си имаме всичко, е тази алчност, какво иска още. И двамата избухвахме и при най-малкия намек и постоянно бяхме в състояние на отбрана.

Усмивката ми беше осъдителна, напрегната, изкуствена. Изпитвах необяснима омраза към Ферда, когато посрещаше отчаяните ми шеги, впервайки поглед в празното пространство или обръщайки глава на другата страна. Дразнех се, че оставяше самобръсначката си, където му падне, че не се е подстригал, че четеше вестник на закуска, парфюмираше се обилно, че дълго-дълго разбъркваше с лъжичка чая си и от още цял куп безсмислени неща. Душата ме болеше, като виждах, че и той по непонятни за мен причини изпитва същото отегчение, че ни е трудно да се понасяме.

Една сутрин внезапно с куфар в ръка изникна Алие. Набил я, изпъдил я от къщи. Ферда беше в чужбина. Една седмица остана с мен и с Мюге. На третия ден се оживи, вика, крещя по телефона на Шевки, после тонът й омекна, успокои се, заговори глезено, но настоятелно. Каза, че й е домъчняло за сина й, взе от мен пари назаем и се прибра.

Ако това беше любов, значи любовта на всеки е различна. Първичната, безнравствена любов на Алие продължаваше въпреки всичко, но ето че аз бях загубила моята любов, която някога исках да покажа, да разкажа на всички.

След вечеря Ферда с дистанционното на телевизора в ръка безмълвно и без настроение сменяше каналите, мързеше го дори да погледне към мен. Страхувах се от въпросите, които трябваше да му задам. За да се предпазя от приближаващата се към мен заплаха, търсех начини да го привържа към дома и към себе си.

Докато прелиствах готварските книги, подреждах цветя във вазата или украсявах с тях масата, докато старателно разбивах яйца в купата, мечтаех как Ферда отговаря на нетърпеливата ми усмивка с целувка, очаквах да похвали прическата, тоалета, гозбите ми. Напразно. Дори не забеляза, че два пъти промених цвета на косата си. А когато си купих скъпи елегантни тоалети, нацупи устни и попита къде ще ги обличам. Не виждаше нито лицето, нито тялото ми. Струваше ми се, че единственият начин да го задържа, бе да стана жената, способна да му създаде вкъщи атмосфера, от която да не може да се откаже. Ако той беше мой заложник, аз бях негова пленница. Това доброволно пленничество ме караше да запълня празнотата между нас, но не знаех как да го направя, боях се, че накрая безкрайната ми надежда ще излезе куха, а верността ми ще бъде напразно усилие.

Принуждавах Мюге да си ляга рано или да се прибира в стаята си. Бях изненадана, напрегната, защото тази нова Азра ми беше съвсем непозната и заедно с нея аз всеки ден, всяка вечер потъвах все по-дълбоко във все по-мътния кладенец на несигурността. Беше ясно, че Ферда не намираше за интересна и привлекателна тази внимателна, способна жена, която проявяваше отблъскваща, изкуствена нежност, но не му обръщах внимание.

Нима той знаеше какво иска!

Вечерите, когато си беше вкъщи, след един определен час се затваряше в кабинета. Казваше, че работи, но знаех, че вече си има нова играчка. Беше се лепнал за екрана като комарджия, обладан от възбудата на виртуалния свят. Не идваше дори в леглото, спеше на дивана в кабинета. За да не ме събужда, да не ме безпокои! Не можех да спя, искаше ми се да отида и да изритам онази затворена врата. Онази стая, онзи свят бяха моят враг, откраднатото от мен беше скрито там. Моята любов, моите мечти, моето щастие бяха раздавани с един екран и една клавиатура на непознати хора; бяха откраднати. Бях любопитна къде и защо сърфира, но в редките случаи, когато не го носеше със себе си, той заключваше компютъра си.

Понякога, колкото и да ми беше трудно, мислех, че нямам друг избор, освен да го приема такъв, какъвто е, с недостатъците му и по начина, по който той иска. Смятах, че извиненията му са логични. Беше прав, не трябваше фенер, ако искахме да продължим съвместния си живот извън обичайния начин. Достатъчна беше една малка светлинка, която да гори постоянно и с вярност. Всеки можеше да има противоречия, притворства, желания, които не би искал да сподели дори с най-близкия си човек. И трябваше да има. Аз също имах, имах ли? Можехме да загубим играта, ако преминехме разстоянието помежду си и запълнехме със собственото си присъствие тази една ръка разстояние.

Понякога преживявах зрелостта, която проявявах, като привилегия, самопожертвование, но понякога се чувствах като заблудена глупачка. Докато той се изплъзваше от ръцете ми, аз излизах от кожата си и обикалях наоколо като бомба, готова да избухне. У мен взимаше връх чувството, че той злоупотребява с моята добронамереност, и мислите ми се объркваха.

Накрая избухнах.

В началото на юли, когато Мюге бе на почивка с баща си, една нощ осъмнах в хола, втренчена във вратата на стаята, в която се беше затворил Ферда. Почувствах се напрегната като струна и отваряйки широко вратата, нахлух вътре. Той скочи на крака и несръчно започна да натиска клавиатурата, за да изключи екрана, но пръстите му се оплитаха.

— Стига вече, нямаш ли капчица уважение към мен? Що за човек си ти!

Правеше секс с някого, на екрана се виждаха грозни, вулгарни картини. Беше брадясал, полуоблечен, смутен.

Беше се изложил. За миг ми причерня от гняв. Грабнах лаптопа и започнах да дърпам кабелите. Нахвърли се върху мен, опита се да ми попречи, но аз бях обладана от някаква луда сила. Блъснах го и запратих лаптопа в стената. Капакът се счупи, светлината изгасна. Ферда побесня. Започна да псува. Сграбчи ме за ръката, блъсна ме към библиотеката.

— Божие проклятие, няма ли да имам мира от теб!

Паднах, но се изправих и го замерих с една дебела книга. Когато понечи отново да се нахвърли върху мен, го спънах и го блъснах с цялата си сила. Падна на земята и така си остана, изненадан и паникьосан.

— Не ми посягай, ще ти счупя ръцете — извиках аз.

— Проклета вещица! Ще те убия!

— Виж се на какво приличаш! Това ли е твоята мъжественост!

Виждах прекършената му гордост, срама му. Пълзейки на колене, той се помъчи да събере парчетата на компютъра, умори се и спря, погледна ме с погнуса.

— Искаш да ме убиеш в този затвор, нали, не е ли така? Да има да вземаш, няма да умра в твоите ръце, сам ще си оправя работата.

С внезапен вик скочи на крака, хвърли се към кутията с моливи върху бюрото, потърси и намери макетния нож. За момент се изплаших, беше големичък, здрав нож. Грабнах бирената бутилка от масата и го ударих по ръката. Ритнах ножа, който падна на земята, и се отдалечих.

— Не тук, в моя дом, върви по дяволите, върви и прави каквото ще правиш!

— Не издържам повече, уморих се и от теб, и от твоята любов, разбра ли, омръзна ми! Това няма да продължи повече така. Ще се спася от тази мръсотия, разбра ли!

— Ти си, ти си тази мръсотия!

Качи се горе и след малко слезе с куфар в ръка. Без да ме погледне, влезе в кабинета. Потърси нещо и после с пълна найлонова торба тръгна направо към вратата. Блъсна я силно и си тръгна.

Любов и щастие. Колко наивно е да се поставят тези две неща едно до друго. С горчивината, която носи времето, повярвах, че любовта може да оцелее само ако се вкопчи здраво в нещастието, че нещастието е по-силно чувство от щастието. В любовта щастието е неволно препъване. Пиеса, в която завесата се спуска много бързо, един преминаващ сън, объркваща главата мечта.

Виновната не бях аз. Като човек, убеден в манията за гнездо, смятах, че ще намеря с него мястото си в този свят. Той или някой друг, каква невъзможна мечта. Реалният свят беше свят на абсолютната самота, неподправения страх, мъката и разплатата.

След пет дни получих мейл от Ферда.

„Азра,

Ти извърши едно грозно, непростимо посегателство срещу моята лична територия. Вярно, аз съм безволев и пристрастен! Имам егоистични, непозволени мисли! Но не мога да живея под твоята опека. Не мога и да се променя, защото и бездруго се промених до известна степен заради теб.

Твоето крайно разбиране за верността ме задуши. Охлади ме. Сексът може да просъществува не сред правила, а само когато те бъдат премахнати. Научи се най-сетне, че желанието е тъждествено със забраната, с греха и буквално е скрито в тъмната част на луната.

Ще си наема жилище в града и ще поръчам да ми приберат вещите. Адвокатът ми ще те потърси, за да решим някои проблеми.“

Подобни неадекватни, банални, преувеличени думи бях чувала многократно от него. Бях ставала свидетел на моментите, в които волята му се разколебаваше, на жалките усилия, които полагаше, за да наложи егоизма си.

Да, но какво щеше да стане сега, какво щях да правя аз?

За момент си представих, че ще прекарам живота си без него. Почувствах се в опасност. Още не се бях научила да се крия в миша дупка, да се свивам по ъглите. Ако се разведем, и двамата щяхме да бъдем съсипани.

В онази нощ не можах да заспя. На разсъмване станах и излязох на терасата. Зазоряваше се. Градината ме следеше със здраво стисната уста и мъдра осанка. Отнякъде се чуваше крякане на жаби и чуруликане на ранобудни птици. Още сънена, наметнала на раменете си неговата стара, попила миризмата на тялото му карирана риза, гледах започващия ден, моя нов свят без Ферда. Времето сякаш беше спряло.

Човек не може да обича достатъчно, без да се обрече на самота с отворен край, без да изпитва страх и съмнения. Любовта беше много по-неразбираемо, много по-голямо нещо от побраното в думите.

Няколко дни не отидох в аптеката. Чувствах се опустошена, изхвърлена на боклука. Вечер седях и се опитвах да открия какво точно го привличаше в интернет. Убивах си времето в най-вулгарните сайтове, стъписвах се, когато виждах бездушието и отчуждението в отношенията.

Съвкупления до лудост, случайни съвкупления.

Виртуален оргазъм на мъже, на жени. Да се съвкупяваме като хлебарки, които щъкат насам-натам в тъмното и се разбягват, щом светне. Лакомо да поглъщаш всичко и да се тъпчеш още и още.

10.

Една вечер Ферда се обади по телефона. Получила ли съм писмото му? Какво мисля за развода?

Усетих, че иска да се върне. Дори в моментите, когато ме гледаше с превъзходство и се отнасяше жестоко с мен, можех да усетя в гласа му нерешителността, молещия тон.

— Постъпи както желаеш — казах безстрастно.

— Не трябваше да става така.

— Щом искаш да бъдеш свободен, не мога да ти преча. Аз също имам нужда от свобода.

За миг ме обзе чувството, че говоря с някой, който е останал в миналото. Бях резервирана и спокойна. Говорех откровено. Каквото ще става, да става!

— И двамата не можем да бъдем свободни, докато сме живи, Азра.

— Какво означава това?

— Значи, че без теб животът е като гозба без сол.

Какво? Може би и той имаше нужда от вериги. Като няма забрани, свободата му не е нищо друго, освен слободия.

— Преувеличихме случилото се, Азра. Размислих, аз също имам вина за случая.

— Ееее, добре поне…

— Извинявай. Да се срещнем ли утре вечер и да поговорим?

Неспособността да скъсаш. Не го попитах колко е искрен. Но дори извинението му все пак беше важна стъпка.

Срещнахме се. Още веднъж и с все същите думи и клишета говорихме за верността. Към какви измамни желания води човека фанатичното обсебване. Че верността може да бъде само спонтанна, инстинктивна. Увери ме, че никога не ми е изневерявал. Сексът на екрана бил само за забавление. Но щом това обстоятелство ме тревожи, ще се откаже. Тази работа била излязла извън релсите.

— Така разду нещата, че изпаднах в ужас. Какво толкова съм направил, с какво съм ти навредил?

— Моля те, Ферда, виртуалният секс може да бъде избор за простите, за елементарните хора, които нямат друга възможност, но за теб това е простащина.

— Кое е простащина? Ти си нормално апетитна жена, но се плашиш до смърт да излезеш извън рамките.

— Моля те! Не искам да обсъждам тази тема. Много добре знам какво означава простащина.

— Виж, идват нов тип хора, нов свят. Добър ли ще е, лош ли, не знаем, но в бъдеще и любовта, и сексът ще се променят. Хората ще търсят различни средства за задоволяване. Натам вървим.

— Аз не съм консервативна. Защитавам това, което е човешко и дълбоко, а не машините.

— От твоята гледна точка си права…

Много повече двойки, отколкото се предполагаше, изпитваха подобни проблеми. Ние бяхме зрели хора. Макар от време на време да ставаха аварии, бяхме привикнали един с друг. Всъщност нямахме проблем, който да не можем да преодолеем. Трябваше да се задоволяваме с това, което имахме, да се държим добре един с друг, да полагаме усилия и да ремонтираме това, което се е поизносило в семейната ни връзка.

— Да не станем като Алие и Шевки… Върви си, ела, върви си, ела…

— Виж, недостатъците са у мен. Но и ти се откажи да се правиш на домакиня. Азра, ти не си такава. От такива жени ми настръхва косата…

Разговорът ни беше като ден, който е започнал със студ, а след това се е затоплил. Дори му се извиних за счупения лаптоп.

Върнахме се вкъщи, любихме се грубо, по-точно, без да влагаме чувства. Очевидно бяхме отчаяни, много неща бяха потрошени. Сдобряването ни нямаше да послужи за нищо, просто отлагаше неизбежния край.

Дори сега, когато видя в неделните притурки на вестниците предложенията за щастлива женитба, изпадам в ужас. Кой ги измисля? Кому служат тези моралистични клишета, глупави формули, упражнения за загряване на охладнелите тела, стандартни препоръки за освежаване, в които въобще не се споменаваше за противоречието между желанието и обвързването у един и същи човек?

Две седмици по-късно ентусиазмът на Ферда от завръщането му вкъщи ерозира. Радостта от помирението угасна, старото ни положение и скука се върнаха.

Една вечер по телефона се обади Алие. Плачеше. Бяха скъсали с Шевки, животът й бил в опасност. Нямаше къде другаде да отиде, да се подслони. Може ли да дойде и да остане известно време при вас?

— Ела, разбира се, нали пак ще се сдобрите.

След телефонния разговор с нея се почувствах изморена и останах седнала на края на дивана с ръце между коленете. Не бях сигурна, че ще имам достатъчно търпение и съчувствие да я издържа.

— Какво ще кажеш, Ферда, какво да правим?

— Ти реши. Ако дойде без детето, за мен няма проблем. Мисля, че няма да остане дълго. Оня тип няма да я остави.

— Според мен тази история свърши. Не може да продължават още дълго слепешката да се карат и сдобряват. Алие може да ни се натресе на главата. Няма работа, без пари е. Откровено казано, не знам какво да правя.

— Тя ти е сестра, не можеш да я изхвърлиш на улицата. Нека да дойде и да остане известно време при нас. После ще видим, според ситуацията…

Беше началото на есента. Бяха минали четири месеца, откакто решихме да продължим брака си с взаимни отстъпки. Нищо не се беше променило в отношенията ни с Ферда, не можахме да възстановим изгубеното, но живеехме без кавги и гюрултии.

Не бях се отърсила от съмненията, че ми изневерява, когато му се удаде възможност, но не му обръщах внимание. Знаех, че това са преходни флиртове, редки връзки за една нощ. Не ми беше останал друг избор, освен да превърна връзката ни в спокойно, надеждно приятелство. Помислих си, че в тази обстановка Алие ще внесе вкъщи нова атмосфера. Да повикат при себе си някого от семейството, беше начин, до който прибягваха доста семейни двойки с проблеми, за да отложат поне малко решаването им.

Сестра ми пристигна толкова боязлива, наплашена и съсипана, че надеждата ми веднага се изпари. Съжалих, че не се бях интересувала от нея. Говореше с колебливи, объркани думи, протягаше напред глава, сякаш не виждаше добре, и ме гледаше в лицето, присвивайки очи. Изглеждаше грохнала, безпомощна, откъсната от света. Беше отслабнала, пушеше непрекъснато, кашляше.

Дадохме й голямата таванска стая, която в детските ни години беше моя. Обичаше тази стая с красив изглед. Като дете ревнуваше, че е моя. Беше влязла тайно, беше прочела дневника ми, беше издала на мама първата ми любов. Заведох Алие на лекар. Нямаше нищо сериозно, трябваше да си почине и да се съвземе.

Според нея Шевки имал връзка с една вдовица. Искал да се ожени за нея и да заживее спокойно с една скромна жена. Какви ли мъки не причинил на Алие, само и само да напусне къщата.

Сестра ми бързо се възстанови. Казваше, че е изхвърлила Шевки от живота си и си е отдъхнала. Нямаше други притеснения, освен за детето, което беше оставила при баща му.

Ферда изглеждаше доволен от присъствието й. Изпитваше удоволствие от безгрижието на Алие, която с оздравяването си се разхубавяваше и галеше погледа, от движението и оживлението в къщата. Беше увеличил семейството си, без да полага никакви грижи. Вярваше, че тази семейна картина ще ме успокои, ще ме отърве от самотата, фобиите и страховете ми. Тоест, прехвърляше ме на дъщеря ми и сестра ми. Те щяха да ме развличат, а той оставаше свободен.

Разбрах, че проблемът с Алие лесно няма да се реши. Въобще не мислех да живея със сестра си. След като се съвземеше, трябваше да се погрижи за себе си. Съществуваше, естествено, вероятността Шевки да я повика обратно и нашата тичешком да си тръгне. Ако това не станеше, щях да й помогна да устрои живота си, защото нямах намерение да поемам отговорност и за нея.

Шевки обаче не я потърси, напротив, без да губи време, сключи религиозен брак с вдовицата и заживяха заедно. Вероятно, за да провокира Алие. Без да го показва, Алие известно време изчака Шевки. После загуби надежда.

Настроението й беше добро. След два месеца още стоеше извън съвместния живот в къщата, държеше се като гостенка. Беше размъкната, незаинтересована. Като че ли тук беше хотел, беше неспособна дори да държи стаята си прибрана. Шенгюл идваше през ден и почистваше, но готвенето оставаше главно за мен. Вечер набързо се мушвах в кухнята, но нея я мързеше дори да сложи масата или да направи салата. До времето за вечеря стоеше горе, почиваше, спеше, а като наближеше да си дойде Ферда, слизаше долу с походката на кралица.

Въпреки че имаше телевизор в стаята си, цяла вечер седеше в хола, мъчеше се да ни включи към блудкавите си теми. Не харесваше музиката, която слушахме, с часове разговаряше по телефона. Беше станала идол за Мюге, бяха много близки. Страхувах се, че Алие ще бъде лош пример за нея. Дъщеря ми, която беше на крачка от младостта, беше на път да попадне в капана на ранните флиртове, увлечението по сергиите, пристрастеността към интернет и модните издания.

След третия месец започнах да се задушавам. Не можех да говоря с нея, страхувах се да не я обидя, но се ядосвах. Нетърпеливите й погледи бяха така обезпокояващи, че седях до нея като на тръни. Притесняваше ме и приветливото отношение, което Ферда демонстрираше спрямо Алие, макар че по-рано не можеше да понася дори присъствието на Мюге вкъщи. Държеше се така, сякаш няма никакво отношение към гостенката у дома, но проблемите ни оставаха висящи, нямаше напредък.

В Деня на влюбените отидохме с Ферда в рибния ресторант. Времето беше хладно, седнахме вътре, край прозорците. Гледахме водата, червенееща от залеза на слънцето, вързаните за дървения пристан лодки, момичетата, които се разхождаха по алеите, влюбените, които весело се хранеха. Постепенно бяхме започнали да говорим все по-рядко. Всъщност разликата между мълчанието и говоренето ни беше малка. В повечето случаи бърборехме за случайни, обикновени, маловажни неща.

Тази вечер аз наруших мълчанието.

— Омръзна ми от Алие. А и историята с Шевки свърши. Какво ще правим?

— Говори с нея. Може да работи в аптеката или в оранжерията.

— Моля ти се! Не бих я издържала цял ден в аптеката! Може би в оранжерията… Ще ти върши ли работа?

— Ще се оправим, да отговаря на телефоните, да продаде две саксии, все е нещо.

— Ще й намерим и една малка къща… Да, добра идея, но да видим тя какво ще каже.

— Иска да работи в оранжерията — каза Ферда.

Значи бяха разговаряли. А защо аз не знаех?

Настойчиво впих поглед в очите на Ферда. Но той отклони погледа си настрани, а после, когато отново ме погледна, предпазливо се усмихна, рязко остави вилицата в чинията си и леко въздъхна.

— Пак ли сгреших? — каза, като отчаяно облегна гърба си на стола.

— Виновен ли се чувстваш?

— Постоянно събуждаш чувството на вина у мен.

В гласа му долових неприкрит упрек.

— От теб не искам много неща, Ферда. Достатъчно е да не ме гледаш по този начин!

— Че какво му е на моя поглед?

— Преди не ме гледаше по този начин.

Липсваха ми онези негови зовящи, завладяващи очи.

— Преди, преди! След толкова години… това ми се струва изкуствено.

— Защото ти вече не ме обичаш.

— Моля те, не се бъркай поне в моя начин на обичане, остави ме, става ли?

Насочвахме се към опасни области.

— Не е удобно да спорим точно на такъв ден — казах аз.

— Какво, какъв ден?

— Днес е Денят на влюбените, забрави ли?

— Ааа — засмя се. Като че за миг ме погледна приветливо. — Виж, купих ти нещо. Ти обичаш такива неща.

Извади от джоба си кутийка с пръстен. Отворих я и поставих пръстена на безименния си пръст. Протегнах ръка и му го показах.

— Отива ти — вежливо се усмихна той.

— Много е красив.

— Като го носиш, ще си спомняш за мен и за тази вечер…

Шум на вилици и лъжици, силна музика. На масата аромат на свещ. Паника.

— Какво искаш да кажеш? — попитах рязко аз.

— Не знам. Казах го ей така. Моля те, не прави погрешни изводи от всяка моя дума! Какво ти стана? Не си ли щастлива в този момент?

Момент, в който чувстваш човека, когото обичаш, чужд. Момент, в който внезапно и категорично осъзнаваш, че нищо не върви както трябва. Момент, в който разбираш, че всичко е свършило.

Въпросът коя съм аз, вече няма значение. Трябваше да попитам какво съм аз.

В началото на февруари Алие започна работа в оранжерията. Отговаряше на телефоните, занимаваше се с продажбите и поръчките, тичаше за всичко. Изглежда, изпитваше удоволствие от работата, може би се освобождаваше от болката, че през целия си живот не е успяла да постигне нищо и беше стояла в сянка. Самочувствието й нарасна, оживи се. Беше сезонът на обновяването на градините. За кратко време спечели симпатиите на всички, които посещаваха оранжерията, стана верен помощник на Ферда, напълно се настани в нашата къща.

Всяка сутрин двамата излизаха заедно от къщи, бяха в оранжерията през целия ден плътно един до друг. Те се виждаха един друг повече, отколкото аз тях.

Лъжа е представата, че са необходими двама души, за да се чувства човек завършен и да живее в хармония. Каквото и да става, идва ден, в който изниква трети. Някой, който неочаквано ще разруши така нареченото единство. Третият човек е повод, ускорение, възникнало от разхлабената ос. Опит на човека да си възвърне самоличността, която е започнал да губи, чрез вълнението, предизвикано от нов, привлекателен стимул. Един опит за летене на сляпо, за да преодолее досадата и разочарованието, за да прибави цвят в безсмислената празнота на живота.

Едно време смятах подобни мисли за неуместни. После видях, че са верни. Вече знам, че гланцираната повърхност на нашата любов се беше пропукала много преди Алие. С нейното идване пукнатината се увеличи и счупи чинията. Алие не беше средството, причината, беше резултатът. Онези неща, които се долавяха, но не се говореше за тях, се чуха благодарение на нейното присъствие. По категоричен начин излезе наяве нашето безпокойство.

Много скоро усетих опасността. Бях нащрек. Понякога се карах на Алие, че поставя чиниите на масата, като че ли ги хвърля, че оставя дори дрехите си за гладене на жената, която идваше да помага за домакинството, че до късни нощи гледа телевизионни сериали и сутрин не слиза навреме за закуска, че оставяше космите си във ваната. В такива моменти Алие се объркваше и паникьосваше, мъчеше се да не остане по-долу, примигваше с клепачи и крещеше злобно, оправдавайки се с душевното си състояние.

Беше семестриалната ваканция. Ферда каза, че любимата му балдъза страда, притисна Шевки, накара го да се съгласи и изпрати кола, за да доведе в Саянджак Мурат, сина на Алие. Ръката му стигаше навсякъде, имаше сила за всичко, с изключение на мен!

В една снежна неделна утрин всички заедно отидохме в оранжерията. Печката в къщичката бумтеше, след като изпихме чая си сред аромата на ябълковите дървета, които пращяха в печката, прекарахме останалото време навън. Мюге и Мурат направиха снежен човек, пързаляха се с шейна.

Сега отново преживявам този ден.

Връщам се към момента, когато, замервайки се със снежни топки, в изблик на енергия Мурат се блъсна в лакътя на Ферда и от носа му потече кръв. Виждам книжната кърпичка бързо да почервенява и кръвта, която капе върху снега.

Все още е съвсем жива в паметта ми онази снежна, ледена утрин, в която за пръв път забелязах, че Ферда съчувствено и страстно гали ръката на Алие.

В този миг осъзнах още веднъж с горчивина, че любовта ни е свършила.

Всеки път, когато се връщам към този спомен, започвам да треперя. Задъхвам се, сякаш се изкачвам по стръмнина.

Не искам нищо от преживяното!

Ръцете ми треперят. Тази вечер няма да пиша повече.

11.

В деня, в който забелязах, че между мъжа ми и сестра ми има нещо тайно, разбрах, че месеци наред съм занимавала съзнанието си с незначителни неща.

Как стана така, че не бях усетила?

При такива ситуации човек не може да разпознае същински важното, но тези неща, както и да е, излизат от вакуума, в който се намират, полека се разпростират и в последната фаза стават понятни.

Много се насилвах да повярвам, че съм се излъгала.

Виждах, че са си загубили ума един по друг, виждах усмивките, които си разменяха, виждах интереса им, пълен с привличане. Въпреки че нямаха ясна причина да ме мразят, между тях постепенно се раждаше съюз.

Все пак съмненията ми ми се струваха безпочвени и грозни. Ако се коментира негативно топлотата, която нормално се проявява между роднини, състрадателността на един зет с добро сърце към балдъзата му, изпаднала в трудно положение, можеше да се стигне до нежелани последици. Моята загриженост бе, че реакцията ми можеше да бъде сметната за абсурдна проява на крайна ревност. И което е по-важно — едно случайно огласено обвинение можеше да предизвика реализиране на нещо, което дотогава не се е случило.

Нямаше нужда да се дърпа дяволът за опашката.

— Въздържай се от прекалено сближаване с Алие — казах една вечер на Ферда.

— Това пък откъде го измисли сега — скочи веднага той. Приготвяхме се да си лягаме, така си остана с пижамата в ръце. — Какво става пак?

— Ако не я държим под контрол, с глезотиите си може да се качи на главите ни.

— Господи, но момичето нищо не прави.

Въпреки това предупреждението ми оказа ефект. В следващите дни Ферда наложи дистанция между себе си и Алие и аз се зарадвах на усилията му да възвърне сериозността си, която като че ли бе изгубил.

Бях преувеличила. Нима не знаех, че Ферда намира сестра ми за посредствена? Не изпитваше ли през последните месеци известен дискомфорт заради нея? Не казваше ли, че трябва да й намерим едно малко жилище и да й помогнем да си уреди живота? Спомням си, че след това не бях сигурна дали е искрен. Може би затова не им обърнах достатъчно внимание. При това по едно време твърдеше, че изхвърлянето на Алие от огромната къща, в която се е родила и израснала, ще бъде жестока, срамна постъпка.

Когато усети моите съмнения, Алис се направи на обидена и започна да говори, че в градчето много й е омръзнало, че иска да се пресели в Истанбул, да си намери работа в някой театър и да даде нова насока на живота си. Не беше ли възможно временно да остане в апартамента на Ферда в Каламъш? Каква дързост!

Съзнаваше, естествено, че мечтае за невъзможни неща, и тъй като Ферда не казваше нито дума, не й оставаше нищо друго, освен да повдига въпроса от време на време. Нямаше нито артистичен талант, нито сценичен опит, не познаваше влиятелни хора в тези среди. По времето, когато следвах и живеехме заедно в Истанбул, една година беше посещавала театрални курсове, колкото да се намира на работа, това беше всичко. В крайна сметка, както и при други ангажименти, които започваше със старание, не постигна успех и на всичкото отгоре загази с едно момче. Не предприех нищо, за да я насърча в новата й мечта, защото бях сигурна, че ще се върне още по-изтощена и изтерзана отпреди.

Ядосвах се и я съжалявах едновременно. Беше станала на трийсет години, но не можеше да поеме отговорността за собствения си живот и да стои без чужда помощ и подкрепа на краката си.

Мислех си за нейната красота. Фигурата й беше хубава, движенията леки, погледите кокетни. Беше привлекателна, но у нея липсваше дълбочина. Тя нямаше нищо друго, освен дивия мирис на жизнеността, който контрастираше с чувството за закрила, което будеше.

Бях изненадана, когато установих една напълно непозната за мен нейна страна — умението й мило, но строго да нарежда на работниците в оранжерията, компетентно, възпитано и разумно да разговаря с клиентите. Без съмнение, тази амбиция не беше свързана само с работата й. Включваше и завладяването на привлекателния шеф. Напразно усилие. Възможно ли беше една невежа, превзета жена като нея да изглежда привлекателна и красива за един изряден мъж? Какво щеше да намери у нея Ферда?

Внимателно я наблюдавах. Постепенно започнах да намирам за все по-тревожни нереализираните й способности, целия й негативен опит и униженията от миналото до днес, потиснатите й копнежи, примесената с тайна омраза страст за отмъщение. Защото това бяха неща, с нито едно, от които не можеше да се излезе на глава.

Без да искам, станах по-упорита, по-нетърпима към нея. Би ли излязла от стаята, моля. Бързо изчисти този фасул. Защо не оставиш мръсното си бельо в собствения си кош? Не съм пазач на чантата ти, където си я захвърлила, там ще е!

— Виж, какичко, кажи откровено, ако ти преча, разбра ли? Не съм ти нито дете, нито прислужница, престани да ме хокаш!

— И аз не съм ти прислужница! Ти си безотговорна, така и не можа да пораснеш, Алие.

— Ти си незряла, непрекъснато ми се правиш на голямата сестра.

— За бога, престани да говориш глупости. Уморена съм.

— Аз съм ви в тежест, безпокоя ви. В такъв случай ще си ходя.

— Къде ще отидеш?

— Няма значение, батко, ще ме заведеш ли сутринта на автогарата?

— Дами! Елате на себе си!

— Но, батко, виж…

— Азра, моля те.

Всички заедно вървяхме към мрачния момент, когато щяхме да останем без достойнство, и не знаех как да го предотвратя. Не ме виждаха, но пред погледа ми те двамата безмълвно се търсеха, зовяха се един друг. Бях раздвоена между Алие, която избягвах заради това, че цял живот очакваше да се облегне на мен, и Ферда, с когото много скоро щях да се скарам. Можех да отстраня по някакъв начин Алие, но Ферда ме плашеше.

Знаех, че мъжете не могат да устоят на евтините женски капани. При инстинктивната нападателност на мъжествеността беше често срещано явление да преобърнеш живота си заради досадни и мъчителни връзки, заради грешките на мириса, кожата, цвета и гласа. И ако нещо засилваше опасността, това беше, че Алие изглеждаше крайно опитна в ролята си на прелъстителка. Беше я усвоила от евтините любовни сериали. След нея Ферда вече не можеше да бъде мой.

Толкова ли съм безсилна? Защо съм принудена в безмълвно бездействие да изчаквам развоя на събитията, които изглеждаха неизбежни?

Слънчев неделен ден. Вкъщи е тихо. Чува се само скърцането на люлката на Мюге отвън. От прозореца до стълбището на горния етаж хвърлям поглед към градината.

Виждам ги онези двамата. Клекнали край лехата с теменужки, раменете им се допират. Ръката на мъжа ми гали бялото бедро на Алие, което примамливо се показва под запретнатата и нагоре пола. Алие помръдва и като на шега лекичко плясва зет си по ръката.

А на мен пръстите ми изтръпват, дланите ми потъват в пот, светлината заслепява очите ми.

Не казах нищо на Ферда. Думите ми щяха да се смесят във въздуха, щяха да се превърнат в жалки, празни думички и да отлетят. Какво? Какво говориш ти, бе? Сънуваш ли? Един охлюв се беше залепил на крака на момичето.

Трябваше да се държа така, сякаш нищо не съм забелязала, да се затворя в черупката си и тайно да ги наблюдавам. Всъщност нямаше гаранция, че онова, което видях, е точно това, за което аз го смятам, или че не е излязло от едно изкривено съзнание. Може би не възприемах точно и правилно нещата. Всичко беше съмнително, изненадващо. Сивата пихтия, наречена мозък, беше майстор да представя станалото за нестанало и обратното, да замъглява това, което си видял на ярка светлина, и да скрива тайните ни между гънките си.

В началото на пролетта от една разписка, която намерих в стаята й, научих каква е месечната заплата на Алие. Парите бяха три пъти повече от тези, които аз знаех, и бяха прекалено много за работата, която вършеше. Ферда ме беше излъгал.

Бях потресена.

С Ферда никога не сме имали проблеми за пари. В това отношение беше честен и щедър. Нямахме общ бюджет, но между нас съществуваше естествено разбирателство. При необходимост аз му давах пари, както и той на мен. Освен това и оранжерията, и аптеката носеха много добри доходи. Нямахме притеснения и живеехме спокойно. Наистина, след като се оженихме, Ферда не плащаше наем за оранжерията, но похарчи доста за ремонта на къщата. Каквото и да ставаше, в това отношение бяхме разумни и последователни.

Онази вечер не можах да заспя и на следващия ден не говорих с Ферда. Безспорно това, което ме беше разтърсило, не бяха парите, които й плащаше. Бяха скрили нещо от мен, без да е необходимо, имаха си обща тайна. Тази тайна растеше и се разрастваше в моите очи, обхващаше и изпълваше всичко, което можех да си представя.

Тогава за пръв път реагирах открито. Когато останахме сами, обвиних Ферда, че не е почтен към мен и прави тайни договори с Алие. Изненада се. И през ум не му било минало, че ще се почувствам нещастна, задето е проявил малко загриженост към сестра ми. Нямаше нищо скришно. Сумата, която аз знаех, била като за начало. Тъй като бил доволен от работата й, следващите месеци увеличил заплатата й и решил, че няма нужда да се съветва с мен, тъй като не съм проявявала интерес. Беше забелязал, че неизвестно по каква причина от известно време съм се вманиачила на тема Алие, и смяташе това за опасно.

— Много си рязка към момичето. Непрекъснато я караш да се чувства като търтей в къщата. Това е грозно.

— Момиче ли, ти добре я подмлади, тя е една материалистка, себична, слабохарактерна и празноглава жена.

— Тя е твоя сестра. Нима няма нито една добра страна, заради която да я подкрепиш, направлявай я такава, каквато е.

— Защо аз? Нека тя сама се направлява! А ти защо си на нейна страна?

— Съчувствам й. Може пък животът да й е длъжник. Може би не са й били поднесени неща, каквито са били поднесени на теб, не може ли да е така?

— Какъв дълг бе, това, което беше дадено на мен, беше дадено и на нея. Ферда, моля те! Не виждаш ли, че тя започна да се държи така, сякаш е директор на оранжерията?

— Нека се държи, какво от това. Старателна е, добре работи, клиентите й се възхищават. Възпитана, умна, много работа върши. И най-важното е, че когато ме няма, съм спокоен.

— Ооо, добре, работата е решена. Виж, заблуждаваш се. Алие винаги е била безгрижна към собствения си живот, но изпитва удоволствие да измъчва другите.

— Теб ли измъчва? — намръщи се Ферда. — Хайде, недей така! Да не би да я ревнуваш?

— Да ревнувам ли! — изкрещях с отвращение. — Не забелязваш ли, че тя ме ревнува, това ме притеснява.

— Не разбирам защо й отделяш толкова внимание… Къщата е голяма, прави се, че не я виждаш, не се занимавай с нея!

Да не забелязвам!

В неделните утрини Русото момиче, така я наричаше Ферда, излизаше от стаята си и слизаше в кухнята. Отпускаше устните си със сънена, намръщена и детинска женственост, хвърляше ни изкосо по един потаен поглед. Бретонът беше паднал върху очите й, гърдите й възбуждащо се подаваха от разтвореното деколте на халата й, но изглеждаше развлечена и жалка.

Присядаше между нас на масата за закуска, опитваше се апатично да се позакрие, подпираше ръка на брадичката си, сякаш изпитваше безкрайно нещастие и вътрешно притеснение, и отегчено се заглеждаше към градината. Белите й и нежни китки, слабите й ръце от време на време се вдигаха и спускаха до деколтето и обратно, сякаш не забелязваше собствената си привлекателност и нямаше представа за нея или пък добре разбираше, че тази поза й придава особен чар.

Тайно ги наблюдавах докъде щеше да стигне тяхното неясно и опасно привличане. Онова нещо, което беше неясно, но се забелязваше, което беше търпеливо очаквано. Понякога се ядосвах, не издържах, искаше ми се да извикам: Да се обличаме прилично, като слизаме на закуска! В такива моменти сестра ми ме гледаше гордо изпод косата си с онези странни, жълти котешки очи, които блестяха от светлината на утринното слънце, нахлуваща от градината. Презираше ме, че оставах ням свидетел на тяхната близост, която бавно нарастваше, засилваше се, възмущаваше душата ми, заплашваше реда ми и засилваше моята безнадеждност.

По мое настояване за байрама направихме с Ферда кратка екскурзия до Париж. В нашия век имаше всякакви възможности да живеем добре и да бъдем щастливи. Коли, компютри, зашеметяващ технически напредък, образователни възможности, нови ценности.

Да, сигурно е така. Любовта беше единствената причина хора като нас да изберат брака и да останат женени, вместо да живеят свободно.

Вече не съм сигурна. Начинът на живот беше насочен да държи любовта жива. По-сигурен секс, по-комфортен живот, малки удоволствия, екскурзии, внимание. Въпреки толкова усилия, пак е трудно любовта да остане жива. Всичко сменяше черупката си, животът течеше така бързо, че може би не оставаше време да се подхранва любовта.

— Какво ти е, Ферда?

— Нищо.

В оживлението и радостта на пролетта Париж беше пълен с рози, кестени, стихове, музика и любов. И ние, обзети от надеждата за обновление, бяхме безгрижни, без цел. Спокойствие, малки лудории, обикаляхме музеите очаровани и с удоволствие. Или аз така смятах.

Седмица, която премина по улиците, кафенетата и в широкото легло в една хотелска стая. Любене, добре ли, зле ли, в полусън, мързеливо или страстно. В собствената си клетка бяхме по-млади, по-настъпателни. Ферда ме галеше предпазливо, както в миналото. Като че ли се мъчеше да потърси и намери някого, когото е забравил и сега иска отново да опознае.

Веднъж на разсъмване извика насън и силно ме прегърна.

— Кошмар ли сънува, Ферда? — попитах го аз, но той не се беше разбудил. Почаках.

Млъкна и ми обърна гръб. Хванах го за раменете и го обърнах към себе си. Отклони погледа си, стана и влезе в банята. Дълго време не излезе. После дойде и седна в края на леглото. Видях рязката черта на устата върху лицето му, разполовено от светлината, идваща от нощната лампа върху шкафчето до главата ми, и очите му, които ме гледаха със студен, изпитателен поглед.

— Какво има, Ферда?

Излегна се по гръб на леглото.

— Нищо ми няма.

— Хайде, разкажи, ще ти олекне.

Почака известно време. После заразказва.

— Насън видях баща ми. Беше в леглото, беше много млад. При него имаше две жени, които танцуваха в цветна, лека мъгла. Но като че ли аз бях баща ми… А баща ми беше аз…

— Пак ли близначките!

— Тримата бяха много щастливи. Ревнуваха се, понякога избухваха кавги помежду им, но си споделяха всичко.

Замълчах, не знаех какво да кажа.

— В такъв случай защо извика, какво те изплаши?

— Едната от жените имаше нож в ръката. Искаше да ме нарани. Хвърли се на врата ми и… се събудих.

Известно време мълчахме. Мислех, че сънят му е породен от общите ни фантазии за мен и Алие. Или се опитваше да разбере какво мисля аз?

— Какво искаш да ми кажеш, Ферда?

— Нищо. Само един сън. Настоя и аз ти го разказах.

Неспокойно се размърда. Постави ръка на очите си, сякаш се е засрамил или светлината му пречи.

Този ден бяхме отделили за разходка в центъра на града. Ферда беше напрегнат. Недоволно гледаше наоколо, към навалицата на града, а на лицето му бе изписано болезнено очакване. Обиколихме няколко магазина. Нацупи се и остана безразличен към нещата, които ми харесаха и исках да купя. Отговаряше на въпросите ми едносрично и в студенината на гласа му долавях, че съжалява за разговора ни на разсъмване. Както и за неестественото му държание. Казвайки неуместни и опасни думи, се беше разкрил. Беше принуден да си го изкара на мен. А моите чувства бяха така объркани, че не можех да събера смелост нито да му задам въпроси, нито да коментирам думите му.

Следващите два дни прекарах с един сърдит, мълчалив, угрижен мъж.

Последната вечер, преди да си заминем, докато вечеряхме в ресторанта на хотела и разказвах незначителни неща, оставяйки вилицата си, внимателно наблюдавах ръцете, лицето, устните му. На лицето му се беше изписал онзи леко срамежлив и тъжно прелъстителен вид, който познавах от първите дни на запознанството ни. Той неохотно протягаше ръка към чашата с вино и погледът му крадешком обхождаше жените в ресторанта.

— Изглеждаш объркан — не се стърпях аз.

Погледна ме с престорено учудване.

— Гледаш ме толкова отблизо, че ме притесняваш, Азра. Кажи ти — какво ми има?

— Слисан си, като че ли си попаднал в Чистилището.

— Знаещ ли какво си мисля, ти си си нарисувала една картина на щастието и си я втълпила в главата си. Но животът не е сватбен празник.

— И каква е тази картина, за която говориш?

— Семейство, деца, радостен съпружески живот… сладки глезотии, пътешествия… Какво има тук, защо дойдохме? Това е излишна умора.

— Какъв ти е проблемът? Какво искаш от мен?

— Нищо, не разбираш ли?

Млъкнах. Бяхме изчерпали темата. Проблемът беше в това, което аз очаквах от него. Нямаше вече какво да си кажем. Държеше се, като че ли съм някаква безчувствена, неприятна особа. Нетърпеливо потропваше с пръсти по масата, гледаше ме с празен поглед. Остави ме, не увисвай на врата ми, нямаме никакви общи точки, няма ме, не разбра ли!

Разбирах го. От една страна — пламенна, самоунищожителна страст, а от другата — наблюдаваща го, безмълвно възпираща го с присъствието си вещица. От една страна — лекомислена, съблазнителна жена, а от другата — привързана, зряла жена, която го върти на пръста си. В крайна сметка човек не можеше да намери в една личност това, което търси. И ако всички са събрани на едно място, колко добре щяха да се запълнят празнотите в живота.

Докато лежах будна до него, ме изпълваше чувството, че съм на прага на мрака. Ако можехме да разговаряме, бих му казала, че желанието му може да го доведе до чертата, разделяща живота и смъртта, че трябва да се борим заедно срещу окупиралия душата му копнеж.

12.

Вечерта, когато се прибрахме, в погледа на Алие към мен видях скрита подигравка и негодувание, което можеше да превърне връзката между нас в лудо съперничество. На този етап трябваше да извадя и да хвърля жилото вътре в мен, но нямах сила и смелост да продължа след това. Пак не успях да се отърва от нерешителността си по отношение на Алие и страха, който ме беше обзел. Съвземи се, внимавай в постъпките си!

Така и не дойде подходящото време.

Продължихме да вървим встрани от утъпкания път — там, където следите се смесваха една с друга. Временно охладняване на отношенията ни с Ферда, обиди. А след това… невероятни, изненадващи пламъци, дошли с лятото.

Отначало ми се стори странно вниманието му към мен. Като че ли изведнъж бе станал нов човек, беше възкръснал. Към Алие се отнасяше като сдържан глава на семейството, а към мен — сякаш съм единствената му любов. Обикновено вечеряхме навън, през уикендите правехме малки разходки из околността, заедно се забавлявахме.

Градини, бели цветя, жълти нарциси, бели нарциси. Гладиоли… Малки подаръци. Може би се мъчеше да накара Алие да ревнува? Вкопчих се в утешението, че на Ферда му е дошъл умът в главата. Изпитвах наслада от завистта в очите на Алие, които горяха като огън. Тя усещаше, че е излишна, и затова ме следваше по петите, страхувайки се да не я изгоним от къщи. Това бяха доказателствата, че надеждите й са били напразни.

В аптеката по цял ден мислех за Ферда, мечтаех си за нощта. Любехме се много по-често и дълго от обичайното и с много повече възбуда отпреди. Телата ни се вкопчваха едно в друго, устните ни се съединяваха. Отново обожавах любовта си, мечтата ми да живеем до края заедно се засилваше. До Ферда намирах мъжете, които лесно завоювах, за скучни. Изпитвах интерес не към онези, за които беше ясно какви са и докъде ще се стигне, а към изненадващите, които доставяха жестоко удоволствие. Ферда беше брилянтен пример за този тип и аз бях в състояние да го нося до безкрай.

Понякога и надеждата е трън в сърцето. Пази човека от вглеждане в собствените му очи, заблуждава го. Спасява го от грижата за „чупливите предмети“. Онези вълнения са били първите сцени в пиесата, в която щях да попадна. Не аз съм била жената, с която се е любел, разбрах го по-късно.

Една сутрин всички заедно излязохме от къщи. Те — за да отидат в оранжерията, а аз — в аптеката. Качих се в колата, запалих мотора. Алие и Ферда се качиха в колата на Ферда, но не тръгваха, бавеха се. Слязох в града, отидох в аптеката. Не знам какво бях видяла, защо бях неспокойна. Има моменти, в които наглед всичко е нормално, но все пак чувстваш, че не е. След два часа излязох и тръгнах за вкъщи. Колата беше пред вратата — там, където стоеше сутринта. Ферда паркираше винаги на едно и също място, значи или въобще не бяха ходили в оранжерията, или бяха отишли и се бяха върнали. Гневно минах през градината. Когато влязох в хола, Алие слизаше по стълбите от горния етаж. Като ме видя, щастливото й и доволно лице замръзна.

— Какво става, забрави ли нещо, че се върна вкъщи? — попитах студено. Беше с друга риза от тази, която беше облякла сутринта. Изплашено ме погледна и слизайки надолу по стълбите, за миг погледът й се плъзна към горния етаж.

— Разсипах кафето, батко ме доведе вкъщи да се преоблека. А ти, ти защо се върна?

На горния етаж се захлопна вратата на банята. Чух шума от водата, която течеше от сифона по тръбата в тоалетната на долния етаж. На стълбата видях Ферда. Опитваше се да напъха краищата на ризата в панталона си.

— Наложи ми се да взема една папка — отвърнах аз и се насочих към кабинета. — Снощи я донесох, останала е вкъщи.

От шкафа извадих наслука една папка, малко се помотах. Не можех да реша какво да правя. Излязох от стаята. Ферда беше в кухнята. Спрях се на вратата и го погледнах. Отваряше бутилка газирана вода.

— Трябва да накараш работещите си да обличат престилки — казах.

— Не питай, твоето момиче се удави в кафето — отговори нагло. — Само тя не облича престилка.

— Не иска да закрива хубавото си дупе, затова…

Алие я нямаше наоколо. Вероятно беше излязла в градината.

— Какво ти е, болна ли си, цялата си пребледняла?

— Главата ме боли, ще си полегна.

— Ние тръгваме. Довечера може да закъснея. Не ме чакай, ще се срещам с кмета, ще вечеряме заедно.

Ние. Те. Аз.

Качих се на горния етаж. Спалнята беше, както я бях оставила. От прозореца проследих как се качиха на колата и тръгнаха. Леглото в таванската стая на Алие беше разхвърляно. Това не можеше да е доказателство. Често го оставяше така.

Потърсих по пода някаква вещ на Ферда, някакъв знак. Нямаше. Добре де, разляла кафето, но къде е ризата? Погледнах първо в душ-кабината на Алие и в коша за мръсни дрехи, нямаше нищо. После претърсих мястото за мръсни дрехи в шкафа в голямата баня. Ризата, която беше облякла сутринта, не беше и там. Лъжеха ме, заблуждаваха ме. При това в собствения ми дом!

Главата ми пулсираше, тялото ми беше празно, исках да се излегна на мястото, където се намирах, и да заплача. Тъкмо излизах от банята, когато забелязах в ъгъла синята кофа. Беше пълна с жълтеникава вода и ризата с петната от кафе бе вътре.

Но това не обясняваше нищо. Нищо!

Онова лято Мюге прекара на юг, с баща си, мащехата и малкото си братче. Усещах, че с тях имаше по-топла семейна атмосфера и споделяше повече обич, отколкото с нас, и се измъчвах. Когато Демир настойчиво я повика да завърши гимназия и да следва в Америка, в края на лятото изпратих Мюге при баща й, за да се спаси от задушаващата обстановка вкъщи. Оставането с нас щеше да й навреди. Бях толкова слаба, че ако не заминеше, по още по-непочтен начин щях да бъда победена от Ферда.

Не почувствах болка от раздялата ни. Защото бях насочила цялото си внимание към мъжа ми и сестра ми. Ферда се зае да учи Алие да шофира. В къщи шумът около шофирането не стихваше. Току скачаха и тръгваха. Намирисваше ми на вина. Исках каквото ще става, да стане колкото се може по-бързо.

Към края на септември внезапно, уж по някаква работа, отидоха заедно в Истанбул. Не знаех, че ще ходят, Ферда ми се обади надвечер по телефона.

— Може да закъснеем довечера — съобщи ми той. — Пристигна холандският производител. Трябва да решим някои проблеми с плащането.

— А защо Алие е с теб?

— Ще го заведа на вечеря. Присъствието на жена, която познава работата, ще разведри атмосферата.

— Че какво ще направи тя, не знае английски.

— Добре, душко, хайде, като дойда, ще ти разкажа.

Затворих телефона, без да отговоря.

Повече не се обади.

Върнаха се преди полунощ. Ферда беше в настроение, беше успял да отложи голяма част от плащанията. Лъжа е, казвах си, били са заедно в Истанбул. Рано се качих в стаята си. Отдолу известно време се чуваха музика и смях. Опитвах се да чета, но нищо не разбирах от прочетеното. Бях разбрала какво се мъчи да направи Ферда. Беше си подготвил пътя, държа се известно време мило с мен, а след това бе дал газ.

— Ти не си ли заспала още? — учуди се той, докато се събличаше.

— Влюбен ли си в нея?

Не беше необходимо да му задавам този въпрос, но повече не издържах.

— Какво! Не ставай луда, Азра — той протегна ръка към мен, но аз рязко го отблъснах. — Ти си се поболяла от ревност, тоест проблемът не е сестра ти, а ти. Обзета си от болезнени съмнения!

— Неприятно ми е, че работи с теб и живее с нас — избухнах аз и се надигнах. — Дай й пътя, да ходи, където иска!

— Ти я повика, ти я изгони, моето момиче. Но дори и да си отиде, тя пак ще работи с мен! Тя е добър служител.

— Служител ли! Защо е толкова незаменима за теб?

— Ти си пристрастна…

— Предупреждавам те — прекъснах го аз. — Съвземи се, иначе поведението ти ще коства скъпо на всички ни.

— Стига, Азра, изтормози ни.

От тази вечер с Ферда отново се отдалечихме.

Отричаше.

Упорито.

Но се разбираше от погледа му, от усмивката му, от нерешителното размахване на ръката, от гласа му, който внушаваше чувството, че идва някъде отдалече.

От безнадеждността, от апатията, от това, че намрази нещата, които обичаше, от маската на лицето му.

От студените му устните, когато по навик отговаряше на целувките ми.

От нетърпеливите му, сопнати отговори и на най-обикновените ми въпроси.

От затварянето му в себе си и непрекъснатата му замисленост.

Връщаше се вкъщи колкото се може по-късно, затваряше се в кабинета, прекарваше времето си в интернет, уж работеше. Дори когато понякога идваше в леглото, пак лежахме на известно разстояние с гръб един към друг.

Но нека не бъда несправедлива, понякога, особено когато бях на ръба на нервна криза, той ме галеше по косата и ме успокояваше, притискаше ме до гърдите си. Ласките му ме разколебаваха, печелеха време за него. Може би намираше някаква обединителна страна във взаимната ни ревност с Алие. Плашеше го, че накрая сърдечността и обичта между две сестри, между две жени може да надделее. Може би се тревожеше, че ще стане прицел на враждебността и на двете ни, нещо повече — ще бъде изоставен.

А Алие почти не излизаше от стаята си. Беше станала далечна, недостижима. С мълчанието си ме притесняваше, вменявайки ми чувство за вина, и ме провокираше. Обземаше ме лудост от нейното безцелно обикаляне из къщи, като че ли това, което ставаше, не я засягаше.

— Мислиш, че си намерила силен покровител, но си се качила на грешния кон — казах й един ден в кухнята.

— Че какво ти преча аз? Защо се държиш враждебно?

— Трябва да се държиш по-скромно със зет си.

Седна на най-близкия стол и започна да се оплаква.

— Батко е единственият човек досега, който се отнася човешки към мен. Не разбирам защо това те безпокои. Не искам да те огорчавам, но обичам работата си.

— Играеш опасна игра, Алие. Не се прави, че не разбираш. Намери си някой друг, с когото да флиртуваш!

— Аз искам само да си устроя нов живот, да взема сина си при себе си. Каква сестра си ти! Вместо да ми помагаш, ме спъваш!

— Не го прави за моя сметка! И остави тази приказка за сестрата, мога да стана страшна, разбра ли ме, ще ти издера очите.

Бях решена. Тъй като държах да браня правата си дори пред хората, които обичам, повече нямаше да се поддавам на нейните предизвикателства. Беше отслабила чувството ми за самозащита. Нямаше право с младостта си, с предателството и самодоволството си да ме обижда, да ме игнорира в собствения ми дом.

Мисълта ми се концентрираше около това, как мога да отстраня Алие от живота ни. По цяла нощ преценявах възможностите. Да отдалеча Алие, беше лесно, можех да й връча куфара и да я изгоня, но как да я откъсна от Ферда?

Можех да й наема къща в центъра на града, който беше на един час път. Можех да прибавям всеки месец известна сума към сирашката пенсия, която получаваше от баща ми, но при условие че напусне оранжерията. Можех да й помогна да си намери друга работа.

Напразни илюзии. Алие нямаше да се съгласи да напусне работата си, а Ферда със сигурност щеше да застане зад нея. Нямах възможност да реша проблема, докато те не поискат. Форсирайки нещата, щях да се окажа несправедлива. Можех да изгоня и двамата от къщата, но това означаваше доброволно да й оставя Ферда.

Пред Ферда имаше два пътя. Да направи избора си, да вземе Алие и да си тръгне. Или да отпрати Алие и да я остави на съдбата й. Нямаше сърце да се откаже нито от мен и живота ни, нито от нея. Но може би обмисляше идеята да наеме къща, където да живеят заедно, или да наеме къща отделно за Алие и да води двойствен живот.

Не искаше нито да почувства, нито да види търпението ми. Намираше за обикновени моите малки радости и моментни надежди. Не разбираше, че някои неща, които в определени условия изглеждат прости, съвсем не са прости. Или не искаше да разбере, защото не му изнасяше. Беше заслепен от огъня на тялото й, който го изгаряше отвътре.

Тежки думи ми идваха на върха на езика, горчиви думи, готови да се разплетат като кълбо, но не продумвах. По-добре беше да говоря малко, многото приказки можеха да ми отворят рани.

Имаше моменти, в които безмълвно се бунтувах, проявявах и крайности. Приемам. Естествено, бранех брака си, както би постъпила всяка влюбена жена. Защото беше много трудно да приема, че не съм обичана, че подло съм измамена от хората, които обичам.

Късно една вечер отидох при Ферда. Той гледаше телевизия в хола. Седнах до него.

— Предлагам да поговорим открито.

Той не отговори, сякаш цялото му внимание бе ангажирано от глупавото спортно предаване.

— Би ли изключил телевизора, моля те.

Намали звука, но не го изключи.

— Да поговорим за Алие, но открито, спокойно.

Помълча известно време. Прокара пръсти по бутоните на дистанционното, смени бързо няколко канала, после изключи телевизора и се обърна към мен.

— Изпитвам известна слабост към нея, това е всичко. Не е проблем, ще мине…

— Значи трябва да седим и да чакаме да отмине, така ли?

— Нищо друго не може да се направи… според теб какво да правим?

— Не отговаряй на всеки мой въпрос с въпрос, Ферда! Какво представлява Алие за теб?

— Да кажем, че ми е приятно с нея… сладко момиче, весела, забавна… Когато съм с нея, не скучая.

— Омръзнах ти, така ли? Ти знаеш ли как се живее с мъж, който обича друга жена?

— Съвсем преувеличи нещата. Тя е една клетница, няма да тръгна да променям живота си заради нея. Подкрепям я, за да я защитя от теб, това е всичко.

— Главата ти съвсем се е объркала! Аз съм тази, която страда. Това, което не споделяш с мен, споделяш с нея. Какви са ти намеренията?

— Тази твоя безсмислена ревност и фантазиите ти ще ни изядат главите.

— Не ме прави на луда, знам много добре, че ми изневеряваш.

— Никога не съм ти изневерявал.

— Лъжеш… аз не съм сляпа.

— Не наливай масло в огъня. Сто пъти говорихме, защо искаш ти да направляваш, да поправяш, да контролираш чувствата ми, дори мислите в главата ми?

— Каква воля, каква решителност има у теб! Станал си като замаяна патица!

— Така ли? Остави ме тогава да дойда на себе си, да порасна, да стана човек.

— Ферда — едва не проплаках аз, — какво искаш да направя?

— Ти си силна, не изпитвай силата си върху мен…

Млъкна.

Смяташе, че не се нуждая от него. А Алие беше слаба, хрисима, от жените, които караха мъжете да се чувстват мъже. Леконравна, весела, лесна за обичане, жена, която възвръщаше силата и волята на потиснатия мъж.

— Защо, вместо да унижаваш и мен, и себе си, не я вземеш и не си отидете от тази къща?

— Азра, прекаляваш! Какво говориш!

— Тогава я остави да си ходи…

— Да си иде, мен какво ме засяга! Изхвърли я на улицата!

За миг стана сериозен. На лицето му се изписа страх. Беше принуден да се защити.

— Добре. Ще поговоря с един мой познат, който има оранжерия в Ялова, ще й намеря работа, да си наеме жилище, ще й помогнем…

— Всичко си обмислил!

— В края на месеца ще й изплатя заплатата. Остави ме вече на мира, разбра ли?

Явно се бяха подготвили за подобен вариант. Бяха изчакали да се разбунтувам, за да продължат по-свободно и по-сигурно връзката си. Включи отново телевизора, разговорът ни беше приключил. Пак успя да ме накара да изчистя мръсотията му. Нямаше какво да се промени. Очакваше ме още по-безпощадна война.

— Спахте ли? — попитах го внезапно.

— Виж какво, откажи се от тази роля на любовна надзирателка. Иначе ще избухна! За мен сексът не е толкова проста работа!

— Не е проста, но е много важно с кого се прави.

Скочи от мястото си и отиде в кабинета, блъсна вратата, за да я затвори. Тогава разбрах, че дори и да не бяха го направили, щеше да се случи много скоро, днес или утре.

Отидох и си легнах. Онеправдана, надзирателка… Искаше да каже, че им преча. Алие беше онеправданата, а аз жестоката надзирателка. Ами Ферда? Той беше и режисьорът на нашия конфликт, и негов зрител. Ние бяхме страни в конфликта. Заедно затънахме в една война без победители.

Една сутрин, когато вкъщи нямаше никой, претърсих стаята на Алие и зад шишенцата в шкафа в банята намерих онова, което търсех. Противозачатъчни хапчета. Алие не можеше да има връзка с друг мъж.

Ако и това не приемех за доказателство, бях глупачка. А може би нарочно беше сложила кутията там. За да демонстрира силата си, да ме накара да се гърча от съмнения и да заздрави собствените си позиции.

Макар да се опитвах да не забелязвам, че тя не отговаря на въпросите ми, че се усмихва с досада на всяка моя дума, сякаш съм казала нещо не на място, все пак беше сигурно, че Ферда е победен от красотата на Алие, от младостта й, от ободряващата сила на тайната връзка.

По това време отидох в Истанбул за погребението на майката на една моя приятелка. След церемонията възнамерявах да направя някои покупки, да остана вечерта в Каламъш и да се върна на следващата сутрин. Вечерта около десет часа Ферда ме потърси по телефона. Стори ми се, че иска да провери дали съм в Каламъш, за да е сигурен, че няма да се върна вкъщи. Казах, че съм уморена и ще остана там, както сме се разбрали. Той знаеше, че толкова късно няма да тръгна на път, защото се въздържах да шофирам нощем.

С нетърпение изчаках да стане полунощ. Карах бавно, за около два часа изминах пътя, който беше час и половина. Когато пристигнах, паркирах колата не на мястото й в градината, а две улици по-надолу.

Къщата беше тъмна, лампата в кабинета не светеше. Светеше единствено на тавана, в стаята на Алие. Минах през градината, кучето поръмжа малко, но ме позна по стъпките и се успокои. Тихичко отворих вратата. Качих се в нашата стая на горния етаж. Беше празна, леглото не беше докоснато. После се качих по стълбата до тавана, на площадката си поех дъх и отворих вратата на Алие.

Ферда се хвърли към мен като пришпорен кон. Думите, с които може да бъде описан този момент, са много грозни. Няма да ги разказвам.

Не знаех, че имам уста без глас. Колко хищно беше мълчанието ми. Онзи глас не беше моят. Не бях аз тази, която говореше. Онези извисяващи се и снишаващи се викове, които се въртяха като вихър и търсеха изход, не можеше да бъдат моите.

Думите се търкулваха и падаха на земята и аз не можах да разбера как се получи така, че всички заедно падахме с главата надолу, надолу, надолу.

Не знаех на кой свят се намирам.

Блъсках вратата с омраза, от която ми се гадеше, исках със собствените си ръце да ги удуша, да ги убия.

Така разбрах, че верността се състои само от оптимизъм и надежда.

След онзи момент започнах да изпитвам съмнение във всичко, с което бях свързана.

Всичко, което обичах, ми стана чуждо и до каквото и да се докоснех, то цапаше ръцете ми като лепкава, черна мазнина.

Не излязох от стаята си. От прозореца, зад тюленото перде проследих как Ферда слага куфара на Алие в колата. Той беше съсипан. А Алие се опитваше да държи изправена русата си глава. Мръсен, коварен дъжд валеше над тях, като че ли ги плюеше.

13.

В килията цари необичайна тишина. Така става след разходката на открито. Това е часът, когато всеки иска да се изтегне на леглото със собствените си копнежи и да чуе себе си. След обяд ще отида в занаятчийското ателие. Уча се да боядисвам плат, да правя покривки за маса от народен тип, които няма да бъдат използвани. Тук си принуден да се занимаваш с подобни неща. Да бъдеш сговорчив. И да оставяш ръцете и духа си без работа.

Докато движа четката върху опънатия плат и изпълвам мотивите, по-малко си спомням за онази отвратителна сутрин.

Още същия ден изхвърлих всичко останало от Алие на боклука. Позлатена боядисана шнола за коса, лимоненожълт шал, летни розови обувки с висок ток, фланелки с пайети, полички, дантелени пликчета. Таблетките в шкафа на банята. Тъпа кучка!

Имах спешна нужда час по-скоро да се хвърля в нечии прегръдки, да разбера, че съм обичана и все още желана, да отпочина върху топла гръд. Единственото, което можеше малко да уталожи гнева ми, беше да отговоря по същия начин на Ферда. Нямаше значение дали ще научи.

Когато след няколко дни излязох навън, това още беше единственото нещо, което ме крепеше. Не знаех много добре къде ще отида. Качих се в колата, подкарах надолу по тясната улица. Когато минавах край гробищата, за миг ми се прииска да съм там. Да бъда без никакво значение, да стоя неподвижна, спокойна, мъртва.

Не, не още. Минах през овощните градини и се насочих към шосето. Трябваше да намеря някой, на чието рамо да поплача. Някой, който да ми помогне отново да си поема дъх.

Влакът Хайдарпаша — Басмане дълго се точи по жп линията, минаваща край шосето. И аз се върнах към спомените си.

Преди години, преди да построят шосето, всеки ден отивахме и се връщахме с влака до Истанбул. Баща ми в повечето случаи предпочиташе влака. Тогава бях момиченце с червено палто, а пътуването с влака ми се струваше, като да летиш към истанбулската мечта.

В последния клас на прогимназията живеех в стаята на тавана, където можех да стоя права само в едната й част. В другата, в скосената й част, бяха складирани ябълки, дюли и орехи за зимата. Заключвах вратата, за да не може Коркут да влезе и да намери дневника и любовните ми стихотворения. Коркут ме дразнеше с намазаната си с гел коса. И гледаше на момичетата със страхлива срамежливост, като че всички са влюбени в него. Приличаше на петел, готов за бой.

Дюшемето на таванската стая се беше износило от търкане, постлах пред леглото едно килимче със скъсани краища, останало от баба. Въпреки че през зимата ставаше студено, не слизах на долния етаж, където гореше печка. Сгушвах се под одеялата и преди да заспя, си мислех за учителя по музика.

За най-младия учител в училището.

Оставих в шкафчето на учителя по музика една шифрована картичка за празника, но той така и не разбра кой я е оставил. След това един ден доведе жена си и детето си на училищното тържество. Като научих, че е женен, се сконфузих.

В университета бях харесвана, привличах погледите. Образът ми в огледалото е красив. През уикенда леко слагам на устните си светло червило. Размяна отдалече на погледи с момчетата, пренебрежение. Книги, любовни романи.

Коркут взима изпитите за Анадолския лицей.

Майка ми е нервна, напрегната. Баща ми не излиза от книжарницата на госпожа Мюберра. Видели ги да вдигат наздравица в една таверна в центъра на града, на крайбрежието. Ясно, казва мама, има големи дъщери, въобще не го е срам!

Месеци, които минават бавно, в които нищо не се случва. Погребението на татко. Смъртта, която минава със сила през къщи, с мирис на плесен, на метал. Всичко е бяло и съвсем равно.

Исках да следвам литература, но мама категорично се противопоставя. Имащ ум за математика, така каза. Факултетът. Вместо медицина — фармация. Общежития, съквартирантки, с които делях евтин апартамент. Концерти. Кафенетата в Бейоглу, размяна на телефони. Недоразумения. Падане в капана на думите, заблуди. Отрови, формули. Латински думи, имена. Красивите месеци на пролетта. Самоуспокоявам се, затваряйки очи в леглото с увиснали до пода пружини в очакване на любимия, който ще ме поиска, намери и открие.

Летни нощи, звезди. Градските корабчета. Застояли чайове в студентските столове.

Джемал.

През първата година беше председател на студентското дружество. Бях влюбена отдалече в него. С красноречието и с харизмата си беше любимец на всички момичета. За да привлека вниманието му, често ходех в дружеството и на местата, където беше той, мъчех се да забележи интереса ми. След известно време отговори на вниманието ми, показвайки мило отношение като по-голям брат, сякаш бях още дете.

Един ден ме взе и ме заведе в една квартира, където живееха само момчета. Седнахме един до друг на една кушетка, целунахме се. После той се отдалечи, почака, като че ли не се решаваше или се опитваше да улови някаква мисъл, която му се изплъзваше. Наведе се и взе ръцете ми в своите. Не мога да го направя, каза, толкова си невинна и чиста, че не мога да ти посегна.

Излязохме навън, пихме чай на брега. Даде ми съвети. Любовта беше преходна. Много пъти щях да се влюбвам, докато разбера какво искам. Беше осем години по-голям, имаше приятелка, щяха да се женят и от сега нататък щеше да се грижи за мене. После, както каза, имах други любови. А той завърши университета и изчезна.

По времето, когато с Ферда се нанесохме в новата ни къща и обикаляхме антикварите, отново срещнах Джемал в един магазин. Косата му беше посивяла, беше по-зрял, посрещна ме сърдечно. Известно време учителствал, след това започнал тази работа. През следващите години, когато имах път, се отбивах при него, купувах си по нещо. Между нас цареше атмосфера на мълчалив и приятен флирт.

Спрях встрани на пътя и телефонирах.

Добре ми дойде гласът му, този глас, който казваше тук съм, чакам те.

Завих към Истанбул и за пръв път безстрашно натиснах педала за газта.

Когато влязох в града, заради натовареното движение ме обхвана странното чувство, че ме поглъща. Дълго време ми трябваше да стигна до Топхане. От централния булевард се отбих нагоре и оставих колата на паркинг. Движение, навалица, суетня, миризма на кебап и лук. Леко главоболие. Докато стигна до магазина за антики на Джемал, минавах покрай осветени врати, които отразяваха всички цветове на живота, и с много бавни крачки вървях към миналото си.

В първия момент лицето на Джемал ми се стори далечно, погледнах го и изпитах вълнение, както когато очакваш любим човек, който идва отдалече към теб. Ако имах нужда от друго лице, глас, ръце, нямаше по-подходящ от него. Не знам колко време и за какво разговаряхме. Заплаках безмълвно.

Джемал заключи магазина, обърна табелата на вратата с надпис „Затворено“. Повдигна брадичката ми и ме погледна в очите. Погали лицето ми. Една вълна се надигна в мен, една внезапна радост. Почувствах топлина.

Хващайки ме за ръка, ме поведе към тясната стълба в ъгъла, качи ме в стаята за почивка на мансардния етаж. Притисна ме към гърдите си като мил приятел, който умее да утешава, прегърна ме със забраненото вълнение, което се изпитва по някого, за когото си мечтал, макар и от време на време.

Поднесох му липсата на моето достойнство.

Тялото ми, омърсено от Ферда.

Не ме попита защо. Знаеше, че не знам. Въпросът „защо“ винаги стои и невинаги може да му се отговори точно.

Не търсех изгубената любов.

Да поделиш изневярата и да я подпечаташ.

Да се разплатиш и да се отдалечиш, не да забравиш.

Колкото и високи критерии да имат за прошка и търпимост, онези, които не са били жертва на изневяра, не могат да разберат какво означава да бъдеш предаден от най-близките си и любими хора, дори не могат да предположат какъв ужас е. Това е, като да се мъчиш да гледаш продължително към заслепяваща светлина!

Предателството никога не може да бъде простено, може да бъде отминато, може би, но грозното му лице така дълбоко се запечатва в паметта, че трябва да умреш, за да забравиш.

В следващите дни бях няма, без ръце и крака, без мисъл. Живеех само по инстинкт. Всичко беше много бавно, неразбираемо и пусто. Дните бяха еднакви, без задължения, безцветни, безименни. А нощите бяха под властта на кошмарите, огнените илюзии и опашатите лъжи.

От Хасан научих, че Ферда е отседнал в хотел. А къде е Алие, не знаех. Вероятно я беше завел в Каламъш. Вътрешно изпитвах неопределимо паническо чувство. Вече никой не заслужаваше доверие. Хората се мразеха и от тази омраза се раждаше пристрастеността към секса.

Докато се опитвах да победя задушаващия покой и тишината в къщата, пълна с опразнени стаи и самота, осъзнавам, че ми липсва Мюге. Заради Ферда изпратих дъщеря си надалече. Такъв човек беше той, не успя да създаде здрави отношения дори с едно малко дете.

Той не успя да се държи, както се очакваше, мило с детето, което в първите дни на брака ни естествено се насочи към него. Ферда се объркваше, когато тя го прегръщаше, хвърляше се в скута му или тичаше към вратата, за да го посрещне, и се пазеше да й покаже близост със същата топлина. Един ден видях как яростно сграбчи ръката на Мюге, която тя бе вдигнала да го удари, и злобно я изви назад. Заковах се на място. През следващите четири години Мюге живя вкъщи, криейки се от Ферда.

Ферда ревнуваше от любовта към дъщеря ми, смяташе, че е открадната от него, и постоянно критикуваше моята слабост към нея. Колкото повече се стремях да защитя детето си, той се ядосваше, сякаш сме създали фронт срещу него. После се ядоса, че Мюге отвръща с инат на липсата на обич от негова страна, чакаше да започне да се държи като зряла или се правеше, че не я забелязва. Не можеше да разбере душата на детето.

Изреждах едно след друго всички негови лоши страни, за да се зарадвам, че съм се отървала. Мъчех се да се убедя, че звездите ни са на светлинни години една от друга, че историите ни няма никъде да се припокрият, че опитът, желанията и мечтите ни си противоречат.

Накрая той успя да се самоунижи.

Вече можехме да се нападнем един друг.

Обикна ли ме той въобще? Да, за известно време. Можеше ли да ме направи щастлива? Не. А можех ли аз да бъда щастлива? Да, но за съжаление бях влюбена в една илюзия, която напразно бях преувеличила, бях затънала в страстта да го притежавам и да го държа в подчинение.

Проклинам се, че му повярвах. Много е мъчително, когато любовта и желанието за обвързаност не се трансформират в нищо с течение на времето, беше непоносимо, че думите, които ми беше казал, бяха потънали в кладенец, пълен с лъжи, и миришеха на гнило.

И аз, разбира се, бях виновна, трябваше да знам, че обвързването към думите е опасно, както и връзката между преходността на думите и нереалните събития. Когато думите изчезнат, чувствата и образите стават незавършени и ненадеждни.

14.

След около месец, един неделен ден пиех чай на кухненската маса, гледах навън към покривите, които се спускаха от склоновете на градчето и предизвикваха чувството, че са обвити във фина хартия. Слънцето беше покрито с лека мараня, а небето бе сиво-синьо. Езерото в края на равнината почиваше като купчина с бляскаво ледено сияние, потънала във вдлъбнатината. Беше гледка, с която бях свикнала, но с всеки изминал ден бързо се променяше. Градът растеше и се разпростираше, старите градини се пълнеха с вилни селища за бягащите от уморителния хаос на големите градове, с луксозни хотели, с внушителни жилища за богатите.

Тогава чух мъжки гласове и излязох на терасата от любопитство. Видях Ферда. Не можех да повярвам. Облякъл гащеризона си, с ръкавици, работеше заедно с Хасан в градината. Окастриха изсъхналите растения, събраха опадалите листа, разредиха бръшляна. Беше донесъл една щайга с трицветни теменуги, за да ги засади на входа. Това бяха зимните приготовления, които се правеха всяка година. Пред входната врата бяха струпани дърва за камината. Върху лятната маса стоеше една великолепна саксия с разцъфнали лилави орхидеи. Влязох вътре, без да му се обадя. Не след дълго се позвъни на вратата, беше Хасан.

— Госпожо Азра, батко Ферда пита може ли да направи чай и сандвич, защото имаме още малко работа.

Взел Хасан за подкрепа, дошъл, сякаш нищо не се е случило, и иска чай от мен! Това беше нахалство, значи въобще не ме приемаше сериозно!

Останах стъписана на вратата. За момент не можех да взема решение. Достатъчно бяхме станали за резил пред хората, които работеха за нас. Хасан и Шенгюл знаеха какво се беше случило онази сутрин. Несъмнено бяха чули лая на Баки и моите крясъци. Видели бяха зад пердетата засрамените Алие и Ферда. Прекалено бях унизена. Не можех да си позволя още веднъж да се карам с мъжа си пред него. Трябваше да разреша проблема вътре.

Добре, казах на Хасан. Искаше ми се да изляза в градината и да подгоня Ферда с едно дърво, но не можах да го направя. Не можах да кажа „не“. Приготвих чай. Направих сандвич, ако беше вкъщи, бих сложила вътре отрова за мишки. Чудно как майсторски беше измислил начин да ме вкара в капана!

Поставих подноса с чай пред входната площадка и повиках пазача. Веднага затворих вратата. Дали щеше да си тръгне, без да се отбие вкъщи, или щеше да позвъни на вратата?

Позвъни. С изкаляния гащеризон и със саксията с орхидеи в ръце, а аз не можах да направя нищо. Събу ботушите си и ги захвърли, каза ми с половин уста „здравей“ и тикна саксията в ръцете ми. После отиде в банята.

Проследих от мястото си как безучастно влиза в кухнята по хавлия, взима от шкафа бутилка плодов сок и се отправя към хола. Мъчеше се да създаде впечатлението, че нещо е станало, но е забравено, минало е и сме се върнали към нормалния живот, но не успяваше. Отпусна се в един фотьойл. Беше отслабнал. Бледото му, леко потно лице беше напрегнато. В очите му имаше блясък на отмъстително, съмнително задоволство.

— Каква работа имаш тук? — попитах го директно.

Стоях права срещу него. Всяка частица на тялото ми беше настръхнала, сърбеше ме от нерви. Идваше ми да се смея, да плача, да крещя. Тъй като не знаех дали ще го видя отново и как да се държа, не можех да излея обхваналият ме гняв. Изпитвах ужас, страхувах се.

— Каква работа да имам, в къщи съм си — отвърна той.

— За какво, питам те, с какви очи дойде тук?

— Виж, мила, ако не искаш да ме виждаш в тази къща, трябва да предприемеш законови мерки, разбираш ли? Така не става, не знаеш какво искаш…

— Искам веднага да си тръгнеш.

— Правиш се на такава, каквато не си, предпочиташ да не знаеш коя си.

— Пиян ли си? Никаква „мила“ не съм ти! Ако не съм себе си, коя съм тогава?

Погледна ме с подигравка. После изведнъж спря, засмя се.

— Имаш ли цигара? — попита. Без да изчака, каза: — Като че ли съм попаднал в трагедия или черна комедия.

— Играеш лошо. Кога ще свърши този театър?

— Извинявай, беше лошо, много лошо… Не исках… — В гласа му се прокрадна тъжна, неподправена нотка. — Много ми домъчня за теб, за дома. Защо не се бориш, защо не воюваш за мен, Азра?

— Достатъчно се борих. Не се получи. Мислех те за горд, как можа да дойдеш!

— Не знаеш ли, че те обичам, Азра!

— Лъжа! Ти не обичаш никого, освен себе си.

— Пак твоите предразсъдъци.

Холът бе изпълнен със сенки. Чувствах се една от милиардите малки, абстрактни хора в света, като незначителен детайл. Този мъж, към когото се бях привързала, искаше да има хем забавна другарка в игрите, която да може да ръководи, хем умна, мила жена, която да заеме мястото на майка му. А аз исках да бъда и двете едновременно, но не успях. Това приличаше, като да живееш едновременно няколко живота.

Той се познаваше, беше доволен от човека, когото познаваше, или вярваше, че е така. В действителност личността му беше раздвоена между начина на мислене, за който бяха повлияли средата му и начинът му на възпитание, а също и след това придобитите привички. Беше, от една страна, консервативен, от друга — безразсъден. В работата си беше трудолюбив, надежден, но с жените беше слабохарактерен. Можеше да бъде сантиментален и нежен, но когато го настъпеха, ставаше груб и егоист. Кой можеше да каже, че не го познавам! Ако аз не го познавах, кой тогава го познаваше!

Моят проблем беше, че докато се опитвах да приспособя един мъж, който не знаеше какво иска, към модела във въображението ми, не можах да стана жената, която той искаше. Това беше причината за нашата конфронтация. А след като се уталожи лудостта ни след първите три години, най-малкото не бяхме нещастни. Ако Алие не се беше намесила между нас, можеше да прескочим кризата, да продължим.

През отвора на хавлията отпред се виждаха гърдите му. Удобно беше преметнал крак връз крак. Там, където свършваха тези дълги, правилни крака, се намираше гордият му мъжки орган и красивите му мускулести бедра. Това беше все още младежко тяло.

— Много те наскърбих, но ще ти се отплатя, Азра.

— Късно е.

Стана, сякаш не ме беше чул, постави едно CD с музика на Бах. Извади от чекмеджето на бюфета кутия с цигари и запали.

— Значи си решена да ме ритнеш…

— Ти не си човек, на когото може да се има доверие. Не се лъжи. Няма да мине много време и ще се случи същото.

— Ще говорим, всичко ще бъде както ти искаш, обещавам. Ще забравим, Азра.

— Не вярвам. Не мога да забравя. Не е толкова лесно.

Облякох си мантото. Имах чувството, че не съм на безопасно място. Още един път се почувствах безтегловна, като че ли бях станала само мозък, състоящ се от тежки мисли.

— Аз излизам. Надявам се, като се върна, да не си тук.

Същата вечер останах у леля Нуран. На следващия ден отидох в аптеката, без да се отбия вкъщи, и се върнах едва вечерта. Когато влязох вътре, той беше тук. В кабинета светеше. Разбрах, че ще настоява да остане.

Дойде, докато си приготвях нещо за ядене, седна на кухненската маса.

— Много съм уморен, не съм на себе си. Нека да остана при тебе, Азра.

Заплаках. Той ме прегърна отзад.

— Дай ми още един шанс.

Отблъснах го и се откъснах от прегръдката му. Облегнах се на балконската врата и изчаках да премине гаденето в стомаха ми.

— Не мога — казах аз. — Любовта ми умря.

— Моята любов ще стигне и за двама ни.

— Недоразвити чувства, подхранвани непрекъснато с кризи, нерешителни заминавания и връщания, изневери… това ли е любовта?

— Права си. Не трябваше да стане така.

— Къде е Алие?

— Намери си работа в една оранжерия в Ялова. Наела си е жилище. Вече сама ще се грижи за себе си. Ако бяхме направили така от самото начало…

Отидох в хола. Застанах пред прозореца, който гледаше към езерото зад овощните градини. В този ранен вечерен час слънцето беше станало от мъглата тъмно, наситено жълто. Светът уж беше същият, но също като мен изглеждаше износен и уморен.

Един вътрешен глас ми нашепваше, че не бива да разрешавам на Ферда да остане, но го накарах да млъкне. Може би съзнателно отбягвах да дам на Алие това, което притежавах. Ядът ми бавно-бавно се уталожи. Рязко обърнах страницата и смених посоката. Защото инстинктът ми за живот беше по-силен от грозотата и лудостта на света.

Събирайки парчетата, превързвайки раните, и двамата бяхме внимателни, търпеливи. За байрама Ферда уреди екскурзия до Рим. Най-важният стимул за съвместния живот беше да забравиш или да изглежда, че е така, трябваше да го науча. Ферда казваше: Лошите спомени са като изсъхналите клони, трябва да се отрежат и хвърлят, за да даде растението нови издънки и да се развие.

Много обичаше подобни приказки.

Ако растението не се пази от дивите треви, паразитите и болестите, то изсъхва и умира или се изражда.

Да отидеш в Рим посред зима, беше недоразумение, грешка. Времето се случи лошо. Под дъжда градът беше тъмен и скучен. Вместо да ни разкрие тайните си, изглеждаше като трудна за четене книга.

Бяхме отседнали в приятен бутиков хотел. Докато се любехме с непозната студенина и безсърдечност, не полагах големи усилия да го накарам да примира. Мъжът, с когото се любех, можеше да бъде всеки, а и знаех, че не аз бях жената зад затворените му очи. Вечер разговаряхме за неща извън нас. За работата, за съседите, за градчето. Като че ли душата ми беше изпразнена от чувства и страст, за първи път бях намерила сила с него да тичаме в един коридор.

Позициите ми бяха определени и тъй като при това положение и двамата изпитвахме затруднение да се обичаме, се състезавахме да проявяваме доброта и умереност. Тайно, несъзнателно изпитвахме още омраза един към друг и с инстинктивно привличане се отбранявахме срещу това чувство. Вечер понякога стаята ни ставаше сцена, а друг път опасно убежище на лоши помисли, родили се от усмивките или мълчанието ни.

Това положение продължи и след като се върнахме вкъщи.

Не ме интересуваше какво прави Ферда, с кого се среща. Пътуваше по-малко. Икономическата криза го беше засегнала, бизнесът му беше в застой, износът намалял, не успя да започне капково земеделие, освободи доста работници. Вероятно и това имаше значение за връщането му вкъщи. Но каквато и причина да имаше за себе си, накрая се беше принудил да се приюти в семейното помирение.

Често ходеше до оранжериите в Ялова, но не знаех дали се вижда с Алие. Нямаше значение. Вече дори не се ядосвах на Алие. Ферда вече не беше мъжът, когото страстно исках да притежавам. Не бях нито победителка, нито победена. С безразличие научавах какво е животът заедно. Алие ми беше направила добрина, несъзнателно. Но нямаше намерение да се признае за победена.

Началото на март. Тъй като от сутринта вали сняг, Ферда не отиде в оранжерията, вкъщи е. Следобед ме завлече в леглото. Ръката му се разхожда върху корема ми, по бедрата. Замислен, унесен.

— Много си отслабнала.

— Знаеш ли какво искам да знам? Как става така, че се любиш с мен, като че ли ме намираш за привлекателна?

— Такава си, намирам те привлекателна…

— Алие се обади вчера. Каза, че се обичате и трябва да те оставя на мира.

— Лъжкиня! Повярва ли й?

— Казал си й: обичам Азра, но любенето с нея не ми доставя удоволствие. Вярно ли е?

Изпсува и стана от леглото. Грабна ризата си и я навлече на гърба си.

— Къде? Отиваш да й търсиш сметка ли?

Ръцете му остават върху копчетата.

— Проклятие! Господ да я убие.

— Казах й, че вече не съм ти надзирателка. И че много ти харесва да живееш, докато жените си съперничат за теб, както и че си се ощастливил от нейната пламенност.

Седна във фотьойла в ъгъла. Обхвана с шепи побледнялото си лице.

— Какви ужасни, какви грозни думи!

— Това е езикът, който тя разбира. Защо не отидеш да живееш при нея?

За да разсея напрежението от разговора, излязох и се поразходих. Валеше сняг. Бялата покривка беше изтрила всички граници, беше покрила грозотията, мръсотията. В къщите тук-там проблясваха светлини.

Не изпитвах нито разочарование, нито отчаяние. Не беше нещо, което не бях очаквала. Ферда още веднъж се беше унижил, беше показал, че е лъжец и не може да му се има доверие. Връзката им продължаваше. Не можех да я оставя да продължава, никоя жена не би го понесла.

Когато се върнах вкъщи, го заварих срещу камината. Не беше запалил лампата. Заслушан в музиката, апатично и сънливо гледаше огъня.

Светнах лампата, беше си надянал маската на момчешко, нуждаещо се от помощ лице. Една вена пулсираше на слепоочието му. В погледа му имаше притеснение, видима отдалеченост.

— Този дом не е лисича дупка — казах аз. — Кой от нас ще подаде молбата за развода?

— Какъв развод — прекъсна ме той. — От един месец не съм я търсил, затова иска да развали отношенията между нас. Ти беше права, тя е една мръсна…

Не сложих масата. Без да говорим, си взехме по нещо в чиниите и хапнахме на крак. Когато включи телевизора, отидох и дръпнах щепсела. Взе си едно питие. Седна срещу мен.

— Искаш да говорим ли? Добре.

— Ако искаш да останеш тук, трябва да спазваш правилата, Ферда.

— Добре де, разбрах, нали ти обещах… какво още мога да направя за теб?

— За нас — поправих го.

Разговаряхме, но и двамата проявявахме лицемерие. Ферда искаше да остане вкъщи, а аз упорствах, за да не го натикам в скута на Алие. Всъщност нямаше какво да си кажем. Наоколо цареше неподвижната, застинала тежест на думите, които смятахме за сериозни. И двамата прекалено се контролирахме. Чувствахме се готови срещу така наречения общ враг, подлагахме на изпитание пътищата за оставане заедно още веднъж.

— Хайде да бъдем откровени — казах. — Според теб какъв точно е проблемът ни?

Не бяхме безлични хора. Уважаваха ни, познавахме и доброто, и злото. Защо в такъв случай не успяхме да не си причиняваме болка и да опазим нашето съжителство?

Според Ферда животът не беше река, която тече напрано. Пътят на водата непрекъснато се извива, всичко се променя. Мислите прииждат, блясват, после угасват, желанията оживяват, после избледняват, надеждите се разлистват, после виждаш, че са били напразни. Срокът не беше от значение и въпреки че по едно време споделяхме общи цели, вълнения и наслади, не бяхме успели да останем извън този кръговрат.

— Освен това ние останахме малко самотни — каза той, като че ли искаше да се оправдае. — Не можахме да си създадем в това градче подходяща среда. Самоизолирахме се, доскучахме си.

— Твоята среда беше широка, аз бях тази, която остана самотна — контрирах го аз. — А най-важното беше, че ти остана затворен за мен. Всеки си живееше живота отделно. От колко време дори не сме ходили заедно на кино, на театър.

— Азра, на теб ти стана скучно, тъй като не можа да разбереш живота, който се премоделира, не разбра отношенията между хората, новите жени, новите мъже, падналите табута.

— Хайде бе! Запита ли се въобще дали си ми достатъчен?

— Какво искаш да кажеш? Недостатъчен ли ти бях?

— В емоционален смисъл, да. Не разговаряше, не показваше желание да решиш проблемите. По тази причина и аз не можех да разкрия себе си и постоянно бях незадоволена.

— Емоционалната незадоволеност не е ясно нещо. Според кого, според какво…

— Според мен, разбира се.

— Тогава защо продължи толкова дълго?

— Защото те обичах. И въпреки че не бях щастлива, се задоволявах с малките награди, които ми даваше от време на време, и не се отказвах да опитам шанса си още веднъж и още веднъж… Като зависимостта от хазарта… Но вече можем да се разделим. Готова съм.

— Аз не искам да се разделяме, няма да мога. Обичам те.

— Не, не ме обичаш. Нашето е само отношение на зависимост.

— Дори и да е така, много хора живеят по този начин и не са нещастни.

— Добре, ти претърпя развитие, Ферда. Да се разберем. Ти ще бъдеш с Алие, защото връзката ви продължава, а аз ще си намеря някой друг… Никой никого няма да наскърбява, ще продължим нашата взаимозависимост.

Настъпи продължително мълчание. За момент ме погледна враждебно. Внезапно вдигна глава нагоре, сякаш таванът се беше снишил. После стана и седна на дивана.

— Нищо не разбираш, нали? — каза той. Явно беше загубил надежда.

Качих се горе, заключих вратата и си легнах. Напразно полагах усилия. Може би наистина бяха виновни времето, промените? А ние бяхме жертвите. Бяхме загубили равновесието заради противоречивите безполезни възгледи, възприетите набързо, без да бъдат поставяни под въпрос модели на поведение, неспособността да различаваш доброто и злото. Не, нямаше връзка. Всичко това беше досадно, объркващо, но не обясняваше нашето положение.

През годините, прекарани с Ферда, винаги съм носила в душата си жената, на която са изневерили. Много жени поне веднъж са преживели изневяра. А може би същинският проблем беше, че мъжете бяха забравили да обичат жените.

Реших да оставя Ферда на мира, въпреки че живеехме в една къща, да не му обръщам внимание, да не се занимавам с него. Ако той ходеше при Алие, аз пък щях да продължа връзката си с Джемал. Той беше от изчезващата порода мъже, още обичаше жените.

Беше студена нощ. Навън беше замръзнало. Мръзнех, студът идваше вътре от мен. В душата ми вееше вятър, смразяваше кръвта ми. Вените ми като че ли се бяха свили. Не вярвах на термометъра вкъщи.

Въртях се в леглото, но така и не можах да се стопля. Станах, за да взема още едно одеяло, Ферда вероятно още беше в хола, отдолу се чуваше тиха музика. Одеялата бяха във вградения шкаф в нишата под стълбището. Протегнах се към горния рафт на шкафа, но не можах да го достигна. Взех една табуретка, опитах се да се кача върху нея, тя се прекатури и аз заедно с нея полетях по стъпалата надолу.

Част от нощта прекарахме в спешното отделение. Ферда се изплаши, когато ме намери под стълбището, но като се изключи счупеният ми пищял на десния крак, други поражения нямаше. Не беше опасно счупване. Гипсираха го.

През времето, докато бях вкъщи, Ферда се грижеше за мен. Между нас отново се създаде роднинска връзка. Спомнихме си удоволствието от приятелството у дома и колко вдъхва доверие взаимната подкрепа в трудни дни. През последните три години бяхме забравили вкуса на тези неща.

Преди да ми свалят гипса, вдигнах температура. Дни наред лежах от страхотна настинка. Наясно бях, че болестта ми не е само физическа, че преживявам и стреса на промяната. Открай време съм такава, и след заминаването на Демир, и след смъртта на баща ми и брат ми се разболях.

Една нощ, когато лежах с висока температура, сънувах кошмар.

С Ферда вървим по пътя, водещ към оранжерията. Навсякъде е покрито със сняг, пътят е заледен. Прелитат снежинки. Аз съм облечена с булчинска рокля. Ферда е в черно. Тревожим се да не закъснеем за брачната церемония, бързаме, но тъй като пътят е заледен, често се подхлъзваме, държим се един за друг, за да не паднем. Затруднявам се да вървя с белите сатенени обувки с тънък ток.

Оранжерията се е превърнала отново в ябълкова градина. Дърветата с мокрите си черни клони изглеждат страшни. Пристигаме пред бараката. Гостите ни, група от осемдесет души, стоят прави, с безизразни лица и стойка на роботи, целите в черно, чакат ни. Служителят, който трябва да извърши бракосъчетанието, се разхожда пред масата, поглеждайки часовника си с притеснение. В ръката си държи бастун, единият му крак не се прегъва, като че ли е от дърво.

Пускам ръката на Ферда и искам да се обърна назад. Но той не ми разрешава, отвежда ме и ме тика към масата. Сядаме. Снегът се е усилил и вали на парцали. Слагат книгата пред нас, подписваме. Групата кратко ръкопляска. Служителят изважда един елегантен пакет и ни кара да го отворим. От пакета изважда въже с блестящ златист цвят, дълго няколко метра. Ферда го повдига във въздуха и го показва на гостите като спортист, който е спечелил купа. Излизаме на площада, подава ми единия край на въжето, а другия край хваща той и тръгва назад.

И двамата с цялата си сила увисваме на въжето. Идва момент, в който Ферда силно дръпва въжето и изведнъж го отпуска, а аз се спъвам и падам на земята. Гостите ни първо ни поздравяват, а след това се присъединяват към налудничавия смях на Ферда. От мястото, където съм паднала, ги гледам изплашено, засрамено.

Служителят, извършил бракосъчетанието, подпалва купчина съчки, приготвена предварително. Идва към мен, грубо изува булчинските обувки от краката ми и ги захвърля в огъня. Страх ме е, искам да стана, но не успявам. Влачейки се назад, както съм на земята, се опитвам да разбера какво става. Приближавам се към огъня и се опитвам да хвърля в него останалата в мен част от въжето, но Ферда изведнъж се вкопчва в китката ми, взима въжето, мушва го в джоба си… отново чувам ръкопляскания… ръкопляскания…

Каква жестока халюцинация! Значи, от самото начало съм нямала шанс, помислих си, когато дойдох на себе си. С Ферда отворих сърцето си за една мечта, за една крайност, но може би прекрачих и границата на собственото си его. Изгарянето на булчинските обувки е добро предзнаменование. Бялото е радост, обувките — притеснение.

15.

Принуждавайки жената в мен в голяма степен да замълчи и запазвайки в мир душевното си състояние, прекарах два спокойни месеца с Ферда. И двамата се отнасяхме един към друг с внимателно дозирана топлина. Внимавах да не попадна в капана на чувствата, които съзнателно бях отхвърлила. Какви ли? Радост, вълнение, внезапен гняв или болка. Всичко беше под контрол. Дори сексът. Никакво трепване, никакво желание нямаше в мен. Усмивката ми беше пресметната, суха. Не мислех докъде ще стигне това хладно и премерено поведение. Може би никога повече нямаше да се раззелени семето, посадено в пръстта.

Ферда полагаше усилия да прескочи труса, който преживяваше фирмата. Главата му беше заета много повече с работата, отколкото с мен. Застоят в оранжерията и връзките му с чужбина през зимните месеци беше отминал, бизнесът малко беше живнал. С идването на пролетта започна да предприема нови пътувания. Случваше се да не знам дали прекарва вечерите в Истанбул, или в кой пъкъл се намира. Беше сложил ред на хаоса вкъщи, „отворил“ беше пътя пред себе си, посвоему се беше отървал от проблемите, които напразно щяха да го ангажират. Между нас цареше атмосфера на мека, далеч от страстта толерантност, на незадушаваща приятна състрадателност, но животът ни нямаше определена форма.

В действителност нищо друго не се беше променило, освен аз самата, една самозамразила се жена, която влачеше гипсирания си крак и живееше безцелен и празен живот.

След като свалиха гипса, макар и малко, се пораздвижих. Започнах да ходя всеки ден в аптеката, да се отбивам от време на време в оранжерията. Ферда рядко беше там, но аз дебнех тези моменти.

Пролетта се беше разпукнала с пълна сила. Оранжерията не беше само място, където се продават цветя в саксии, беше станала като ботаническа градина. Можех часове наред да прекарвам там. Изпитвах удоволствие да усещам мириса на отминалите пролетни лета и потъвайки в дълбока носталгия, да се докосвам до спомените, останали от мъртвата ми любов.

Ферда вече дори не докосваше с ръка земята. Даваше заповеди на своите хора, контролираше сметките, отправяше предупреждения, отнасяше се към растенията и цветята като към стока. Японските рози, бегониите, зюмбюлите, агератумите, камелиите и лимоновите дръвчета за него представляваха само стока на едро.

Беше поотслабнал, накупил си беше спортни, елегантни дрехи. Дънки, ризи, якета. Отново си пускаше дълга коса. Понякога ми се струваше, че мъжът, в когото лудо се бях влюбила преди пет години, се е върнал. По-солиден, хитър, силен, но още жизнен и привлекателен. Беше станал зрял мъж, предизвикваше у мен уважение, като го виждах как ръководи бизнеса си. Колкото и да се държах настрана, все пак се влияех от самочувствието, което проявяваше в работата, и от предизвикателната му сексуална жизненост. Мечтаех да бъда жизнена като него, но не можех да си спомня как ставаше това.

Какво се промени, питах се още веднъж. Изглежда, той научи и най-трудното нещо на света — да управлява една жена, мене. Усмири я, накара я да млъкне, майсторски я погълна. Уби я!

Откакто се беше върнал вкъщи, спяхме в различни стаи. Продължавахме да живеем, както по време на заболяването ми. Нито той показваше желание да се върне в леглото, нито аз го предлагах. Това бе тема, по която отбягвахме да говорим. Неприкосновена зона, която щеше да наруши установения баланс.

С течение на времето почувствах, че между нас има един вид борба, една отчаяна схватка на егото, породена от гордостта. Въздържахме се да се приближим един към друг, защото се страхувахме да чувстваме. Да докоснеш, да пожелаеш, да откажеш и да бъдеш унижен, победен. Играейки си на приятелство, ние се бяхме превърнали един за друг в недосегаеми.

Отново започна да не ме свърта на едно място. Трябваше да нормализираме отношенията си, да ги затоплим. Но след толкова скъсвания кой ще направи първата крачка? Разбира се, не аз. Почаках, но и той не предприе нищо. Не, Ферда не можеше да живее по този начин. Със сигурност в живота ни имаше трети човек. Комфортът на този мой весел, умен, изпълнен със самоувереност домашен приятел, който играеше ролята на търпелив, видял и препатил съпруг, започна да ми досажда и отново да ме нервира. Тази фалшива самоличност беше защитна стена срещу мен и го предпазваше от обиди. Докато накрая внезапно се стигне до напрежение или не издържайки повече и избухвайки, до изблик на насилие!

Личността ми на жена, на която са изневерили, бързо се възстанови. В огледалата виждах, че съм разстроена и с празен поглед. След това истерията, която държах под контрол, преля и се изля навън. Избрах една вечер, когато щеше да си бъде вкъщи, подредих красиво масата, измислих и подходящ повод: шестгодишнината от откриването на оранжерията.

Украсих къщата с цветя. Старателно се облякох и се гримирах. Светлосиня копринена рокля, дълги обици. Още бях млада, красива. Исках да му напомня за себе си. Бях прекалено чувствителна, но умът ми си беше на мястото. Щях да се покажа пред Ферда топла, сърдечна и женствена.

Започнахме добре. Музика, блясък на чаши, взаимни мили думи, шеги. Спомняш ли си… Стари снимки… Имаше хармония. Вечерта напредваше приятно. След полунощ се отпуснахме. Музика, приятна светлина, меки възглавници. Зашеметяващите миризми на лятна нощ, алкохол и вълнение от възможността да бъдем близки. Наясно бяхме, че играем игра, и двамата изпитвахме удоволствие от това, но аз бях по-подготвена, тази игра я бях измислила предварително и с определена цел.

Разтегнахме дивана и се излегнахме един до друг. Дълго говорихме за вечерта, в която се запознахме, за първите ни целувки, за колебанията ни, за пресечните ни точки, за хубавите дни, когато създавахме оранжерията. Спомнихме си за трудностите, докато обзавеждахме дома си, споровете, които водехме за пискюла на някое перде или за таблата на леглото, за пътешествията. Бяха минали и заминали, но пак оставаха на едно място, в онези дни.

Постепенно загряхме, галехме се, поощрявахме се един друг. Гласът на Ферда беше нежен, невинен, изпълни ме с желание. Беше странно колко бързо се промениха чувствата ми, докато ръката му галеше врата, косата ми, аз отново се държах като лудо влюбена в неправилния мъж. Беше ми липсвал и бях отчаяно трескава. Любихме се със страст, дошла при нас, излизайки от кой знае откога затворените врати на паметта ни.

Нищо не се беше променило. Не вярвах, че всичко отново ще се оправи; гладът, който изпитвах към него, беше глад към живота. Обикнах го, омъжих се за него, живях, мислих, любих, но той не можа да стане мой. Исках да го хвана здраво, но не успях да попреча да ми се изплъзне. Чувствах, че каквото и да направя оттук нататък, ще остане все така, но въпреки това не се отказвах да го искам.

— Липсваше ми — промълви той. — Но ти беше недостижимо далечна.

— Ти искаше така. Това, което за мен е предателство, за теб е свобода — казах. — Знаеш ли кое ми е най-интересно?

— Кое?

— Само ако знам, ще намеря спокойствие, Ферда, изневерявал си ми и преди Алие, нали?

— Никога ли няма да престанеш? — отвърна той със слаб, апатичен глас.

— През тези последни два месеца все мислех за тайните, за лъжите между нас. Те ни нараниха. Тъй като не успяхме навреме да изцедим онези пълни с гной циреи, затова от време на време те се пукаха и пръскаха наоколо.

— Така ти се струва, любима. Аз съм открит човек, винаги съм бил такъв.

— Не беше, не си. Поне веднъж бъди такъв, моля те, бъди честен с мен.

Казах му, че ако ми разкаже истината, колкото и да е болезнена, ще му простя, че имаме нужда от това, за да затворим миналото и да продължим напред. Ако той ми се разкриеше, и аз щях да му се разкрия.

— Аз нямам нищо за разказване, ти също нямаш, нали?

— Имам, и аз имам за разказване, аз също бях интимна с друг мъж.

Погледна ме с недоверие и опитвайки се да запази самообладание, преглътна няколко пъти, личеше, че не ми е повярвал.

— Казваш го, за да ме предизвикаш.

— Не, искаш ли да ти разкажа?

— Не може да си го направила, Азра, щях да забележа, ако го беше направила.

— Няма ли да ти е мъчно, ако е станало?

— Не знам. Въобще не съм се замислял. Ако наистина се е случило, не искам да знам.

Погледнахме се, като че ли се премервахме. За момент се изпълних с гняв.

— И все пак в теб попадна семенцето на съмнението.

— Е, разбира се. Но не вярвам.

— Казах ти и преди. Вече искам за себе си нещо, което не приемах. Щом ще отдъхваме на пристана на приятелството, категорично трябва да сме равни.

Сигурно искаше да спечели време, да дойде на себе си, защото отиде до тоалетната. Върна се с нова бутилка вино. Докато пълнеше чашите, ръката му трепереше.

— Затова ли организира тази вечер? — внезапно ме попита. — Впечатляващ съд си устроила, няма що!

— Знаех, че ще ти хареса.

— Да ти е честито. Добре, разкажи — разпери ръце той, сядайки на края на канапето.

— Първо ти!

— Нямам нищо, което ти не знаеш, Азра. Какво искаш да ти разкажа?

— Всичките си грехове. Иначе няма да се разберем. Не мога да продължавам връзка построена върху лъжа, няма да стане, ще я приключим.

Бях разгневена; каквото и да станеше, щях да отида до край.

— Не знам докъде искаш да стигнеш, но на мен ми омръзна, писна ми, разбра ли! Там, където е изтъняло, да се скъса — каза той. — Прието, питай.

— Връзвал ли си тенекия за опашките на котките? Вадил ли си окото на птичка, късал ли си крилата на скакалците?

— Убих куче — отвърна. — Хайде, твой ред е.

— Откраднах тениска от магазин, когато бях на четиринайсет.

Така започнахме и съзнателно или не, си заразказвахме първо дребните, стари провинения, които бяхме извършили, угризенията на съвестта. Често се смеехме. Понякога с вътрешни притеснения и въздържаност или с мълчание и настойчивост. Детски спомени, но за да разгадая Ферда, трябваше да създам между нас атмосфера на искреност, да го убедя с добро.

— Това тайна ли е според теб? — казваше често. — Аз съм правил по-лоши неща.

Започнахме с безобидните, по-маловажни неща, които, макар и да изглеждаха невинни, щом веднъж излезеха наяве, щеше да дойде ред и на онези, които щяха всичко да омърсят. За да можеше тайните, които се въртяха в главите ни, в един неочакван миг да се издигнат от нищото и да се превърнат в звук.

— Коя беше първата жена, с която се люби?

Играех си с косата му унесено, безгрижно галех гърдите му. Известно време помълча, размисляше. После се поколеба да отговори.

— Трябва ли да се връщаме толкова назад?

— Добре би било. Да караме поред.

— Не помня.

— Хайде, Ферда, ще ти олекне.

Погледна ме, засмя се по странен начин, сякаш се притесняваше.

— Имаше нещо между мен и близначката Севал — каза най-после. — Аз бях на осемнайсет, а тя на трийсет и две. За пръв път с нея… тоест инициативата дойде от нейна страна, не можах да се противопоставя. Няколко пъти бяхме заедно. После изпаднах в депресия. Отрових кучето й и напуснах дома.

Това беше важно откровение. Но не ме изненада.

— Бях разбрала, че има някакъв проблем с близначките, но не предполагах, че сте стигнали дотам — казах аз.

— След това имаше моменти, в които ме обхващаше странно чувство, като че ли съм откраднал от баща ми чрез неговата жена обичта, която ми отказваше.

— После постепенно състоянието ти все повече се е влошило. Може би се нуждаеш от терапия.

— Психотерапевтите само изслушват. По едно време опитах. Сякаш си говорех сам на себе си. Освен това лъжех.

— Ти си лъжец по рождение — въздъхнах аз, поставяйки нежна целувка на ръката му.

Чувствах, че моята непризната страст, чакала от кой знае колко време като отрова вътре в мен, утаила се на дъното, в този миг отново тръгва към вените ми. Изпитах удоволствие, сякаш отново бях познала неговата лошотия, която упояваше моята добрина.

— А след като се оженихме — прокарах ръката си, галейки го по вътрешната страна на бедрата, целунах го по меката част на ухото. — Коя беше първата му лудория на това нещо тук?

Отпусна се, заби главата си в гърдите ми.

— В първата ни година… Спах с едно момиче, холандка. Не се притесних, защото бях далече от теб.

Настъпил бе часът на истинските изповеди. Разказваше смело, като че ли уж съжалява, но има и право. Оплаквайки се дори с обърканата си от моята ревност глава. Понякога правел някои забежки. Намирал за привлекателни разпокъсаните женски личности, когато срещнел такива жени и почувствал, че го желаят, обхващало го желание да бъде с тях. За да ги допълнел…

Изсмях се с нервен кикот.

— Защо се смееш?

— Нож, който, като реже, се самонаточва. Страхотен си!

— Ако ще се подиграваш, ще млъкна.

— Продължавай, миличък…

Безсмислени, незначителни приключения! Не си спомняше добре дори имената на някои. По за един или за два пъти! Връзки, които го карали да забравя монотонността на брака. Залъгвал се, разказваше безгрижно. Тоест различно тяло, мирис, допир… вълнение и други подобни на тях неща.

— Ами онази червенокосата?

— С нея нищо не се получи.

— Може. Имаше и една жена, много боядисана, с вид на проститутка, която непрекъснато идваше в оранжерията и ти й направи градината. Няколко пъти ти звъня по телефона вкъщи.

— Ааа… да, тя беше самотна и настоятелна.

— Отвратителна беше. Къде, в нейната къща ли?

— Какво значение има мястото, за бога!

— Правилно, няма значение! После? Онова момиче с издадените напред зъби, което работеше на рецепцията. Съмнявах се за нея. Гледаше ме като лед.

— Добра детективска работа си свършила, аз съм забравил, а ти едно по едно си записвала.

Нощи, в които сме спали заедно. Мигове, в които земната повърхност се затваря над духа и тялото, после се успокоява с любовта. Усмивки, думички, часове, в които с нежен тон се проверява щастието. Хаотични хора, жени, тайно промъкнали се сред тези красиви неща. Завързвайки възлите един за друг, си спомням времената, когато те влизаха и излизаха в нашия видимо невидим свят.

Да си лъгана! При това много пъти. Дори в най-хубавите времена, когато най-много го обичах. Срив. После недоверие. Струва ти се, че сънуваш лош сън или че заради глупостта си умираш по подходящ и заслужен начин.

— Кога започна с Алие?

— Не знам.

— Когато в оранжерията я погали по ръката пред бараката?

— По-късно.

— Кога? В онзи ден, когато разля кафето върху блузата си?

— Вероятно… Мисля, че така беше… Виж, заради това…

Всъщност няма нещо, наречено признание, има малко по-разбираеми истории и измислени нови лъжи, фалшиви сълзи на самосъжаление и състрадание.

Свалих обиците си и ги захвърлих. Часовника, гривната си.

— Ти… ти си много…

Изправих се и удряйки го с юмруци в гърдите, започнах да плача.

Хвана ме за китките и ме спря.

— Сега е твой ред — каза той. — Хайде, разказвай.

— Ти толкова много пъти ме лъга, че и аз поисках веднъж да те излъжа.

— Бракът не може без лъжи. Видя ли, не можа да се опреш на истината.

— Можех да затворя очи, затварях ги, ако не беше Алие. Обикна ли я? Виждате ли се още?

Освободих ръцете си, дръпнах се назад.

— Не знам. Не мисля. Да, виждам се от време на време с нея, но само така.

— Ако я обичаше, бих те разбрала и бих проявила уважение към тебе — казах с отново надигащ се в мен гняв. — Тогава изневярата щеше да има смисъл, щеше да има нещо, заради което си заслужаваше да страдам. Ти си отвратителен, подъл мъж, който пет пари не струва! Похарчи и двете ни!

— Не викай! Ще вдигнеш махалата на крак. Какво значение има дали я обичам, или не. Виновен съм, да, виновен съм.

Стана, потърси и намери чехлите си, отиде и затвори бал конската врата.

— Обикна ли я?

— Тебе какво те засяга?

— Страхливец такъв, кажи де, обикнах я.

Започнах да удрям по облегалката на дивана.

— И двете сте луди, скапани жени, разбра ли, и двете не ви обичам, никога не съм ви обичал… Искам да се отърва и от двете ви, това е всичко, стига толкова, бе.

— Безсрамен пройдоха! Животно!

Гневно влезе в кабинета, в скривалището си, което ме подлудяваше, и тръшна вратата. Първо влязох в банята, после в кухнята и започнах да отварям и затварям шкафовете. Изпитвах неопределено облекчение и едновременно с това изгаряща болка от прехода от несправедливото съмнение към справедливото потвърждение, търсех нещо, с което да отровя, да убия Ферда. Лек срещу инсектициди, отрова за мишки, емулсия срещу растителни паразити. Нямаше! Дявол да го вземе, нямаше!

Отворих шкафа с чашите, пометох ги с ръка на земята, чу се силен трясък, грабнах чиниите и започнах да ги хвърлям на пода.

Подът се изпълни с начупени късчета стъкло и порцелан, нямаше къде да стъпя, треперейки, се строполих на един стол и заплаках. Виках, виех. В главата ми се въртяха сцени от това, което бях узнала преди малко.

Плачех за цялото време, през което се правех, че не знам, а всъщност знаех, в което исках да крещя, но мълчах. Вече беше невъзможно да хвана края на въжето, както в съня си, той го беше изтръгнал от ръцете ми и го бе скрил.

Видях го на кухненската врата. В очите му имаше страх, паника.

— Стани, вземи един студен душ, Азра! Хайде, стани!

— Махни се от главата ми, махай се.

— Престани вече, утре сутринта ще си отида! Спри най-сетне този рев, бе!

Дойде при мен, хвана ме за ръката и се опита да ме вдигне.

— Остави ме, не ме докосвай… върви в ада! Няма да ти позволя повече да си играеш с мен. Никога… никога…

— Ти си тази, която си играе. Хвана ме в капана, глупава жена! За какво беше нужно всички тези неща да излязат, а? Проклятие!

Хвана блузата ми и я дръпна, за момент ми се стори, че ще падна, залитнах, в крака ми се забиха стъклени парчета, грабнах ножа, който се намираше върху панера с хляб на масата. Дръпна се назад.

— Остави го! Какво правиш? Маниачка! Хвърли го от ръката си.

— Да не си посмял да приближиш! Ще те убия!

— Кучка такава! Убий ме, хайде де, убий ме!

Изведнъж се хвърли отгоре ми. Докато извиваше ръката ми, ножът в нея му нанесе дълга рана между врата и рамото. Взе ножа и го захвърли, опипа раната си, тя кървеше и се беше подула.

Хвърлих по него бутилката с вода, която стоеше на масата, наведе се, бутилката падна встрани и се пръсна. Като луд се обърна назад и ме хвана за косата, повдигна ме и ме залепи за стената, блъсна главата ми назад и ме удари.

— Не прави лудости, съвземи се, ясно ли ти е, погледни ме! Иди и си легни веднага, иди и си легни!

— Ти, курварин такъв… ти на мен.

Обърна стола и ме блъсна на него. Изпсува, съскайки през зъби. После пак влезе в кабинета и заключи вратата.

Кракът ми кървеше. Качих се горе и влязох под душа. Превързах раната и се затворих в стаята си.

Яростта беше главната движеща сила в мен. С отчаяна дързост ми се прииска веднага да изскоча на улицата и да му изневеря с първия изпречил се насреща ми мъж. Макар че в този час по улиците имаше само пияници и пройдохи.

Кой е видял признанията да са от полза или да доведат до пречистване? Точно обратното.

Признанието е покана към неприятностите.

Тайните трябва да бъдат отнесени в гроба. Когато тайните престанат да бъдат тайни, те предизвикват смут и става страшно.

В полубудно състояние изчаках да съмне. Когато пердетата посивяха, аз броях остатъците, останали след онази нощ. Една прекалено дълга история, думи, грозота, насилие, които няма да се изтрият от паметта!

Долу се блъскаха врати, нещо се събаряше в гардеробната. Още беше вкъщи. Разбрах, че събира вещите си, дрехите, които бяха останали, когато избяга с Алие. После чух да се затваря входната врата. Наистина ли си тръгваше? Станах и погледнах през прозореца към градината. На стълбищната площадка стояха куфари. Отиваше си. Без да се извини, по собствено желание!

Облякох сутрешната си роба и изтичах долу. Все още не му бях казала последната си дума:

— Един ден ще се върнеш и ще ми се молиш!

Стоях боса на прага на входната врата, с кървава превръзка на единия крак. Подреждаше куфарите си в багажника на колата. Започваше бляскав, прасковенорозов майски ден, птичките чуруликаха в един глас, живителният дъх на прохладния утринен вятър нежно галеше розите.

Приближи, без да ме поглежда в лицето, взе останалите чанти и мина през градината.

— Един ден ще се върнеш и ще ме молиш — извиках зад гърба му.

Не се обърна. На улицата, до колата видях един непознат за мен, разстроен и съсипан мъж, който с едната ръка си оправяше косата, а в другата държеше чанта. Изтичах и застанах на градинската врата. Погледнах към лицето му, към дълбините на душата му.

Кафяво яке, което предпазва от вятъра. Отдолу краищата на облечената набързо риза в кремав цвят са се заклещили в ципа. Решителен, но като слепец, трескав, сякаш някой спешно го е повикал и трябва да стигне навреме. Косата му разрошена, хлътналите му очи гледат налудничаво, раменете му са се привели. Нервен и отчаян, жалък, но вироглав. Устата, която снощи говореше сладки приказки, е като загаснала жарава.

— Къде отиваш?

— Теб какво те засяга!

— А какво ще стане с растенията, цветята, с оранжерията?

— Изобщо не ме интересува, да изгният, да потънат, ясно ли е!

— Не ме карай аз да ти оправям нещата, остави градината, както я взе!

— Затвори си човката вече, свърши! Набий го в патешката си глава, свърши!

Опитах се да мина пред него. Ръката му ме сграбчи за рамото, силно ме блъсна към оградата. Спънах се, погледна ме как се олюлявам. Единственото му желание беше час по-скоро да се отърве от мен, от всичко, свързано с мен!

— Ще се върнеш! Както си правил винаги, един ден пак ще дойдеш и ще паднеш в краката ми.

— Този ден никога няма да настъпи.

— Ще чакам този ден.

— Напразно ще чакаш!

Гласът му, който се смеси с чуруликането на безгрижните птички, беше като лед. Застанах пред колата.

— Пътят ти е открит. Натисни газта и тръгвай!

— Дръпни се оттам, искаш да те премажа ли?

— Аз отдавна съм премазана. Хайде, смачкай ме, размажи ме!

За миг вдигна ръката си във въздуха и я спусна. После, избутвайки ме назад, отново ме вкара в градината. Градинарят запали осветлението.

— Ти си една глупачка — каза Ферда. — Жалко, много жалко направи!

Имаше възможност да изрази съжалението си и да отстъпи назад, но пак не се съгласяваше и не се отказваше да напада, въпреки че беше виновен. Отиваше при Алие, знаех го. Въпреки че вътрешно не му се щеше. Желанието му беше хем да бъде независим, хем да остане и неотменна част от живота ми. Накрая беше разбрал, че няма да му разреша подобна ситуация.

— Отиваш на грешен адрес! — извиках от градинската врата. — Чуваш ли, тя е грешен адрес!

Не ме чу, не можеше да ме чуе. Беше вече човек без покрив над главата си. Беше избрал свободата на желанието, на пожелаването, но се страхуваше. Обърна се и ме погледна за последен път. Бях разтърсена от нескритата омраза в погледа му. Погледнах към щъркеловото гнездо на покрива на отсрещната къща.

После чух трясък от затварящата се врата на колата и шума на мотора.

16.

С дни обикалях наоколо. Чувствах се така, сякаш бях паднала от високо и по някаква случайност бях останала жива. Спях дълго, не исках да се събудя. С мъка ставах от леглото, обхождах една по една стаите на опразнената къща, увеличавах звука на стъпките си, кънтящи върху дървения под. Влачех се в кухнята, хола, градината, че и в аптеката.

Аптеката.

Печеленето на пари вече не ме интересуваше. Имах нужда да работя, за да прекарвам по-лесно безкрайното, мъртвото време. Здравните осигуровки, сверяването на касовите бележки с рецептите от Здравната каса, кредитните карти.

Беше скучно, отвличаше вниманието ми.

Когато ми ставаше напрегнато, излизах и се разхождах до железопътната гара. Въпреки че дърветата си бяха дървета, храстите — храсти, цветята — разноцветни и подредени, откакто Ферда си замина, всичко беше недостатъчно, наполовина.

Езерото отвъд, дъждът, който удряше в прозорците на градските кафенета, бученето на вятъра в сребристите тополи, кестените и боровете, вечерните часове, в които птиците чертаеха кръгове в небето, нищо не ме радваше вече, не ме учудваше, не предизвикваше друго чувство.

Бях изпаднала в черна дупка, исках да бъда всмукана, погълната, а след това отново да се върна на земята. Да умра и да се съживя съвсем невинна. Дотогава щях да бъда безпаметна, празна и същевременно твърда като стомана. И сякаш нищо не се беше случило, щях да се изправя, да изтупам праха от себе си и да поема по пътя на живота.

В миналото с Ферда бяхме завързали няколко приятелства. Повечето бяха двойки, които живееха в Истанбул и идваха в града само през летните месеци и уикендите. Отдавна бях прекъснала връзките си с тях. С местните всъщност не станахме близки, като се изключат пазаруването, разговорите на крак, поздравленията.

Сутрин се събуждах с чувството, че съм се изгубила, че съм изпуснала всичките си срещи, мислех си: обикнах го, той беше моето бъдеще.

Какво бях аз без него, притежавах ли нещо, което имаше самостоятелен смисъл в моя живот?

Когато се разчу, че ми е изневерил, оставил ме е и е заминал със сестра ми, не пожелах нито да ме утешават, нито да ме съжаляват. Винаги съм мислила, че е по-добре да убиеш човека, вместо да го съжаляваш. Не знаех езика на съжалението. Затворих се в себе си.

Така или иначе, щях да се притеснявам от подобни думи и да откажа да разбирам какво говорят другите. С далечно, фалшиво безразличие щяха да ме посъветват да проявя търпение. Да ме упрекнат, че преувеличавам изневярата. И те бяха преминали през подобни неща, но бяха успели да запазят напълно както себе си, така и реда, който бяха създали. Какво преимущество пред това, което ме беше сполетяло, пред това, което бях преживяла!

Бях неспособна да се съобразявам с обичайното поведение, да седна и да се оплаквам на някого. Със запушени уши вървях към себе си. Хранех се, колкото да не умра, с хляб, прясно и кисело мляко, които Хасан и Шенюл оставяха пред вратата ми с почтително мълчание. Като животно, скрито в дупката си, им давах малки знаци, че съм жива.

Мисля, че до известна степен причината после да ме сметнат за единствената заподозряна за това, което се случи, е, че се държах гордо. И все пак не след дълго хората, които пошумяха и говореха непрекъснато, се отдръпнаха.

Някои от тях идваха от време на време в аптеката, други срещах на улицата или на гробищата. Когато някой започнеше да ми дава акъл, бързо се отдръпвах. Повечето вече не ги познавах. Бях ги изтрила и забравила.

Какво голямо облекчение е за човека да не помни какво са му направили, когато е бил под наркоза.

Техният живот беше ужасен. Задушни спални, тела, изстинали за любов, криене зад ежедневието. Трудно беше да издържиш жив на тези неща. Човек трябваше в известна степен да се е самоубил или най-малкото да се е самоосакатил.

Може би, ако имах един сговорчив мъж, който не познава любовта и омразата, който ще стои до мен, ще се усмихва и няма да поглежда към други, или разкаян, ще се върне от пътя, по който е тръгнал, и ще се укроти, аз нямаше да му разреша да си тръгне и презирайки го, изпитвайки тайно гняв, щях да прекарвам нощите с главоболие в отделно легло. Щях да го чакам да умре и да мечтая за свободата.

Според тях това беше „щастлив“ живот. Или щастлива смърт.

Предпочитах да умра от мъка.

Бъдещето ми изглеждаше напълно невъзможно като обещанието за рая. В най-хубавите си години, във възраст, когато много жени започваха наново живота си, аз в горда забрава се борех с инерцията на живота. В погледа ми имаше такава безнадеждност, че се плашех от собственото си лице.

Все същата дълбока липса — да съм обичана, сърцето и леглото ми са празни, никога повече няма да обичам.

Много бях оскърбена, но нима аз нямах никаква заслуга за случилото се?

Можех ли да се държа по-гъвкаво, да понеса с мълчание процеса на отминаване и прощавайки му, да го задържа при себе си?

Бях ли положила достатъчно усилия за това, или, предизвиквайки го, не му бях оставила друга възможност, освен да си отиде? В отговорите си стигах все до едно и също място: можех да зачеркна миналото, ако не беше продължил тайно връзката си с Алие.

След като се посъвзех малко, пак започнах да ходя в Истанбул, при Джемал, казвайки си, че го правя, за да не замръзне от студ сърцето ми. При приятелството в онази спокойна стая, в която не проникваше слънчев лъч.

Един телефон, уговаряне на часа.

Разсейване пред огледалото, докато се опитвам да изчистя лицето си от следите, останали от нощта, а душата от призраците. И да се подготвя за ремонта. После кратко пътуване за разходка и среща.

Временно съществуване, което обикновените хора ще сметнат за падение. Безпогрешна сърдечна щедрост. Отново превръщане в „никой“ и олекване. Между нас нямаше принуда. Нямаше битка, конфликт, покровителство или враждебност. Обратно — имаше доверие. Съществуването, далече от неконтролируемата обвързаност и тъмната страст, беше от мекичка тъкан, която ни беше обгърнала заедно.

Всяко нещо се изживяваше нормално. Няколко думи, малка шега, някакъв външен глас. Лекичко, гъделичкащо захапване на меката част на ухото. Бавно напредване на сладка стипчивост към тялото, към мълчанието. С Джемал бавно си връщах изоставената ми, изгубена душа. Превръщах се в личност без пукнатини, без наранявания и едва тогава случилото се със задна дата се изтриваше, оставаше само изневярата.

— Обичаш ли жена си? — попитах го веднъж.

— Много я обичам. Ние сме една щастлива двойка.

— Въпреки това й изневеряваш!

— Не. С теб преминавам през други води, други гори, но пак вървя към нея, стигам на пътя за нея. Вълнението ми, екстазът се отразяват и на нея.

Аз също знаех, че когато бяхме заедно, изпитвайки копнежа на желанието, достигахме до нещо отвъд телата ни, но тези романтични думи не ме убеждаваха. Трудно беше да се проумее липсата на разбиране за вина и страх у Джемал.

Разказваше: много хора живеят така, без болка, без проблеми. Необходимостта човекът да се въздържа, за да преодолее противоречието между верността и ненаситното желание на плътта, беше мъчителна, не беше лесна. В природата нямаше такъв закон, защото животът беше много по-богат. Въпреки това се налагаше да не казваш, да се държиш добре и да не обиждаш човека, с когото живееш заедно.

И Ферда ли беше поискал да живее по този начин? Не, той като женкар, използващ всеки удобен случай, ненаситно, лакомо беше посягал на всяка изпречила му се жена. Различната плът, мирис, вълнението, което предизвиква новото! Това беше рецептата за изневяра на Ферда. Подлудяваше ме това бездушие. А с мен Джемал почиташе чудотворното завръщане на един уморен спомен.

Докато се разсъбличахме, завесата бавно падаше, слагаше се точка на един финал, тялото ми, което се разтваряше с ласките, ме повличаше към едно ново настояще. Загасях светлината. Лежах с него в тъмнината. Любене без слънце, без сенки, естествено, спокойно. Чувах стъпките, които идваха от тротоара долу, дишането му, ударите на сърцата ни, но не ми принадлежеше.

Оставих на Ферда да заведе делото за развода. Изпратих му писмено уведомление, в което му съобщавах, че съм обявила за продан терена на оранжерията и трябва да го опразни. Срокът на първия ни договор беше изтекъл, после автоматично бе продължен и до изтичането оставаха четири месеца. Нямаше да го подновя. Този срок беше достатъчен, да събере каквото има и да се изнесе.

Не, не направих това, както той каза после, за да изпадне в трудно положение и да се върне. Онази земя не ни беше сближила, не беше и достатъчна, за да ни задържи заедно. Докато оранжерията беше там, аз нямаше да намеря покой. Най-добре беше Ферда да напусне градчето и да си отиде.

Въпреки че не намираше това за подходящо, батко Ирфан изпрати уведомлението. Казваше, че се държа емоционално, че все пак Ферда ще възрази. Аз се надявах на същото, но Ферда, вместо да се откаже от гордостта си, да превие врат, предпочете да ме зачеркне и да ме отхвърли. Разочаровах се, защото не исках да се получи така.

Една седмица след изтичането на срока Ферда се обади на Хасан и събра оранжерията, доколкото беше възможно. Работата продължи около седмица. Повечето от растенията бяха в саксии, но не беше лесно да се съборят покритите терени, да се развали градината, да бъдат извадени с корените някои дървета и да се отнесат. Нанесе доста щети. Работниците бяха с насълзени очи.

Когато научих за това, сърцето ми беше разбито. Разбрах, че моето рязко поведение не е нищо друго, освен демонстрация на инат. Суровото ми и прибързано поведение беше несправедливо не само към Ферда, но и към работниците.

На кого и за какво бе послужила моята безпощадност?

Ферда беше лош, а нима аз бях много добра!

Не можеше ли да си остане оранжерията, сцена на безброй спомени! Ферда, като се изключат мъжките му слабости, беше уважаван мъж, много по-достоен от други мъже. А аз се бях държала недостойно, невъзпитано.

Може би нямаше грешка в противоборството ни. Не ме ли привличаше тайнствеността на личността му?

Не беше ли предизвикателна несговорчивостта му, дори изневерите му?

Те бяха предпазили любовта ми да се стопи до права линия и да изчезне. Ако можех да контролирам страстта си, можехме да остареем заедно.

В деня, когато се отбих в опразнената оранжерия, видях, че са се сринали и любовта, която беше започнала там, и собственият ми живот. Наоколо приличаше на бойно поле, на което битката е завършила с поражение и опустошение. Съборени празни бидони, саксии, избледнели, изсъхнали декоративни растения, мъртви цветя, изпокъсани найлонови покривала… всичко бе толкова тъжно, че… Там видях дълбоката болка на Ферда, Въпреки че моята личност беше изворът на болката му, бях унищожена окончателно. В този момент разбрах, че съм пропиляла нещо, което е извън мен, и се почувствах като опасно същество с непредсказуеми действия.

Влязох в бараката. Още миришеше на чай, мокри чували и вестници. Диванът, на който някога се бяхме любили, беше потънал в прах, по земята имаше смачкани товарителници, фактури. Гумените ботуши на Ферда се бяха катурнали пред вратата, сламените му шапки с оръфани краища бяха захвърлени върху масата.

От всички страни ме нападаха спомени.

Мигът в първия ден, когато дойдохме да видим градината, в който в бараката нетърпеливо се хвърлихме един към друг и се целунахме, неговите думи — искам те заедно с това място…

Когато вървяхме ръка за ръка по чакълената настилка и се смеехме във виелицата.

Чаят, който пиехме, загледани в сребристите тополи и пролетната зеленина.

Розовеещите вечери, в които спорехме за любовта и верността.

Там преживях отново цялото щастие, което бе безумно стъпкано в една безсънна нощ. Майка ми беше умна жена. Казваше — тайните трябва да останат тайни.

Всеки има слабости, мигове на скрити страсти и тайни, които избягва да си спомня. Далечна звезда, блестяща със слаба светлина на небосвода на миналото, или една скрита в пазвата ни бутилчица, пълна с мръсна течност, за която се страхуваме, че при силен удар ще се пръсне на парчета.

Безмилостно бях грабнала бутилчицата на Ферда, счупих я и я захвърлих. Никога нямаше да ми прости!

Трета част

Тук никой няма да дойде след теб! Твоите стъпки лично са изтрили пътя, който си оставил зад себе си. И върху пътя е написано следното: „Невъзможно“.

Фридрих Ницше

17.

С дни ровичках, претърсих ъглите на чекмеджетата, прелистих отново книгите, страница по страница. Без умора проверявах джобовете на дрехите, всички кътчета в шкафовете. Яростно търсех писмо, бележка, снимка, някакво послание — и аз не знаех какво, но търсех нещо. Не можах да намеря. Отначало се ядосах, после ме обхвана унес, като че ли се нося по водата.

Не можех да бъда напълно сигурна.

Защото колкото пъти зарязваше всичко и си тръгваше, толкова пъти се беше връщал обратно. Не можеше да ме изтрие и да ме захвърли, пак щеше да дойде. Ако не за друго, щяхме да се срещнем още един път лице в лице, поне за да сложим последната точка. Изпратих му есемес, в който казвах, че трябва да поговорим за развода, не получих отговор. Не вдигна телефона и двата пъти, когато го потърсих. Естествено, тази работа можеше да свършат и адвокатите ни, но щеше да е добре да дойде и да си вземе вещите. Така щяхме да поставим последната точка.

Последната точка?

Коя последна, защо? Не беше ясно.

Не знаех какво липсва, но в себе си изпитвах чувство, че нещо е останало наполовина. Нещо, което не беше станало, което не ме задоволяваше. Седя и мисля кой кого изигра. Много лошо се бяхме разделили, да, но моята ярост в онази нощ беше нормална първоначална реакция на жена, която научава, че е била лъгана от години. А изходната ми точка беше търсенето на компромис. Ако в онази вечер се беше отнесъл с любов към мен, можех да му простя, както бях обещала. Не, той беше търсил повод да избяга при Алие, беше предпочел да стане скандал.

За да избяга и после съвсем окаян да се върне при мен!

Нямаше друг шанс. Алие беше небрежна, невъзпитана, нахална жена, беше неспособна да му сервира паница манджа. Щеше да му оскубе перата и пак да ми го изпрати. Иска — не иска, Ферда пак щеше да капитулира пред мен.

Мечтаех си.

Като дойде, няма да го прегърна. Събуй си обувките, ще го нахокам, хвърляйки му чехлите, не внасяй в къщата ми мръсотията от местата, където си се шлял! А той ще отклонява погледа си отчаяно, ще се срамува, че отново ми е паднал в ръчичките.

Добре ли си, ще го попитам, щастлив ли си? Знаейки много добре, че не е. А аз ще бъда добре. Защото моят длъжник е дошъл пред вратата ми и ще ми върне борча.

Разкажи де, ще му кажа, какво се случи. Ще мълчи. Какво ли може да ми разкаже! Ще бъде силно разтърсен от това, че от връзката му с Алие душата му се е превърнала в скъсан парцал, а може би ще е мъртъв духом. Останал без нищо, което да предложи на себе си или на другиго, безмълвен, сляп, като жалко куче ще се влачи в краката ми! Ще му покажа мястото. Моля! Седни!

Навън небето е притъмняло, убити цветове. Тъмносив дим се вие от един комин, ято гарги, летящи към езерото, улична котка на сиви и бели петна, разхождаща се върху стената на градината. Всичко е едно и също. Ще седим пред прозореца, гледайки тези неща, отегчавайки се един от друг.

Да беше си тръгнал вече, ще си помисля, боли ме главата.

После щеше да бъде нито хубаво, нито лошо. Тъй като сме преживели и изчерпали всичко хубаво и грозно. Ще подредя едно под друго всичко, което е извършил, и ще му представя солидна сметка. Дори няма да отговарям на въпросите и възраженията му. Ще бъда пак решителна, открита и ясна. Колкото може да бъде някой, загубил всичко, разбира се!

Това ли беше последната точка? Така ли щеше да стане?!

По цял ден се мотаех в аптеката. Вечер се прибирах, в полусъзнание се строполявах на дивана и си мислех за отминалия празен ден. Това, което ме уморяваше и изтощаваше, беше безцветната, скучна празнота.

В някои нощи се въодушевявах и изливах в дълги писания чувствата, които изпитвах. В писмата, които нямаше да изпратя, се обръщах към Ферда. Без да се отегчавам и уморявам, му припомнях дните ни — великолепни, обикновени, леко горчиви, горчиви и още по-горчиви. Свободно изливах душата си в редовете, простиращи се от заплахи до проклятия. Отдалече го виждах по-добре, но каквото и да напишех, гласът ми се връщаше обратно от посоката, от която зовях, като мъчително ехо на мълчанието ми. Тогава надеждата ми угасваше и още повече се заинатявах.

Имах нужда от противоотрова, за да не умра от собствената си отрова. Противоотровата, макар и временно, беше утешение. Някой, когото ще пожелая, но няма да си правя труд да опозная, ще го прегръщам, но няма да го обичам. Защото хем не можех да издържам самотата, хем копнеех за волна самота.

Не исках вече и Джемал. И той беше от същия род, самоизмамваше се. Ако жена му чуеше, ако научеше, щеше да се почувства наранена. Освен това сред онези прашни антики бях започнала да усещам и себе си като антика. Дори любенето трябваше да бъде радостно, ярко, необятно!

Противоотрова.

С течение на времето можех да включа някого в живота си. Посредствен приятел за бъдещето. Безвкусна връзка, обвита в категорична вярност и възхищение, в която хрисимите прегръдки и мокрите целувки нямаше да вършат работа. Невъзможно. Скоро щях да го отблъсна, щеше да ми омръзне. Щеше да ми бъде товар. Аз бях една нещастна вещица, набутана в ъгъла, щях да умра съвсем сама, привързана към неосъществената си мечта. Не бях необходима никому.

Какво щеше да стане, докъде щях да стигна? Нощем си гледах на карти. Картите се подреждаха случайно една до друга и показваха много повече състоянието ми, отколкото да подсказват знаци за бъдещето. Или бъдещето ми беше толкова объркано, че не можеше да се смести в една колода карти, или вратата на всички предсказания се отваряше към нищото.

Три месеца, след това пет, осем. Не дойде.

Чувствата ми към Ферда претърпяха бавна, неразбираема за мен промяна. Любовта ми, която се беше изчерпала, или вярвах, че е така, се възобнови с натрапчиво желание, подобно на треска. Пак ме обзе упорството, че ми липсва. Отново започнах да изгарям с тъпата болка на дивото желание. Нетърпимо беше хем да превия врат пред враждебността на желанията си, хем да бъда така далече от него, от себе си дори. Нямах покой дори в сънищата.

Пет, осем, десет месеца. Не дойде.

Когато разбрах, че няма да дойде, започнах да си мисля да затворя аптеката, да дам къщата под наем и да се пренеса в Истанбул. Да се смеся с тълпата, с нови хора, нови връзки, различна среда. Или нова умора, напразни търсения, закъснели сърдечни разочарования. Хора, които се търсят, а като се намерят, бягат. Не, нямаше да подвия опашка и да избягам. Как Истанбул ще ме накара да забравя!

Къде щях да отида, тази къща беше моят храм. Аз принадлежах на това място, на тази къща на покойници. Баба ми, дядо, баща ми, брат ми, мама бяха живели и умрели в нея, вероятно и аз щях да умра тук. Ако преходът от живота към смъртта беше прекрачване на границата, както водата прелива от чашата, кога щях да прехвърля тази граница? Кой знае! Чаках, засега. Може би очакването на някого, който никога няма да дойде, или на нещо, което и аз не знам какво е, задържаше на място граничната ми черта.

Не можех да оставя тези места. Някога долавях дъха на тези земи. В успокояващата среда на добре поддържаните овощни градини и нивите с царевица и пшеница се чувствах част от природата, вярвах, че може да се живее дори само с въздух. Дете бях по онова време. Растях на свобода в приказния свят на поля, домашни животни, медено — рубинени плодове, перлени цветя, безбрежни градини и разлюлени от вятъра дървета, сред земята и сребристата вода. Зимите бяха зими, летата — лета. Снегът стигаше до коляно. През летните утрини слънцето падаше косо върху двора пред къщата. Сладката, оставени да се сгъстят върху дървената маса, подлудяваха пчелите, облаците в синевата на небето бавно се процеждаха и изчезваха през върховете на тополите.

Понякога се разхождахме с лодка в езерото. В такива мигове потъвах в нарастващата тишина, в неприкосновения зелен свят под водата, обхващаше ме паника, примесена с удоволствие. После в опиянението от плъзгането и полюляването върху водата мечтаех как, превръщайки се в тъничък призрак от тюл, политам към небето. Но езерото вече не беше синьо. Според цвета на небето се променяше в бляскаво сребърно или в тъмнолилаво. Светът беше ограбен, беше рухнал. Всичко беше в праисторическа мъгла.

Дванайсет, тринайсет, петнайсет месеца в онази мъгла.

Не правех нищо, освен да чакам Ферда или вест от него и по никакъв начин не можех да премина към друга история. Все същите страници, следи, неизбежни нощи и дни.

Съжаление и натрапчиви идеи. Нямаше нищо друго. Любовта ми, която се състоеше от пепелища, но я пазех с омраза, бе по-устойчива, отколкото смятах. Безжалостно можех да убия онзи мъж на име Ферда, но не можех да остана равнодушна.

След осемнайсет месеца и двайсет и два дни, вечерта на девети декември миналата година, сънувах ужасен сън. Човек не може да забрави някои сънища. Особено тези, които свързва с някаква промяна.

Намирам се в стаята си, в леглото си.

След трясък от счупено стъкло прозорецът внезапно сам се отваря. Пердетата се издуват като платна на кораб и се гърчат на вятъра. Чувам идващите отвън силни удари на тъпан, които заглушават воя на бурята.

Искам да стана от леглото и да изтичам към прозореца, но подът е наклонен, плъзга се под краката ми, като че ли с всяка крачка се търкалям назад. Краката ми сякаш са пълни с гъста, отровна течност. Едва се довличам до прозореца и поглеждам надолу, към градината. Трио в блестящи дрехи свири под черешата бавна траурна музика пред един доста дълъг ковчег със зелена покривка.

Виждам се долу.

Седя върху ковчега. Увила съм се с черен шал, косите ми се веят по лицето. Плача, сълзите ми се смесват с дъжда.

През това време заедно със засилващия се проливен дъжд инструментите започват да издават стенещи, стържещи звуци. Музикантите прекъсват, събират се и тръгват към градинската врата. Минавам пред тях, опитвам се да им попреча, но те веднага изчезват. Изведнъж забелязвам Ферда, който съвсем гол седи на желязната врата. Отслабнал, останал само кожа и кости… страшен!

Идва към мен. Като че ли е някой, за когото не знам нищо. Подпирам се на черешата, за да не падна, и когато той се протяга да докосне лицето ми, бързо се отдръпвам. Озъбва се, от почернелите му зъби се носи лош дъх на застояло. Впива в мен очите си, които злобно пламтят. Протяга се, грубо издърпва лентата от косата ми, увива около ръката си разпилялата се по дланта му коса и гневно я дърпа, а с другата си ръка сграбчва едната ми гърда.

Нова мълния проблясва с тътен, светкавица припламва с гръм и следата от нея остава в небето. Изведнъж виждам Алие, която стои зад Ферда. Заметната е с бяла пелерина, на места с кървави петна, краката й са боси. Мокрите й коси са прилепнали за главата, лицето й е бледо и подпухнало.

— Синът ми умря — вика обляна в сълзи. — Убихте сина ми.

Вятърът, който фучи в дърветата, отмята дрехата й. На синята светлина виждам окървавена детска глава, откъсната от рамото ръка. Алие носи в прегръдките си окървавения труп на сина си!

Събудих се с вик.

Някъде звънеше телефон. С мъка отворих очи. Вратата, прозорецът, шкафовете, леглото ми се люлееха в пространството, като че ли бяха на грешното място или в чужда стая. Телефонът млъкна. До ушите ми стигнаха познатите звуци на започващия ден. Бучене в тръбите на радиатора, автомобилен клаксон. Детски гласове. После отново се появиха образи и предмети.

Какъв беше смисълът на съня? Казват, че мъртвец в съня означава жив човек, но ако някой мъртъв, останал скрит в тъмнината на подсъзнанието ми, търси път за себе си? Със страх погледнах към прозореца, беше затворен. През процепа на пердето в сумрака на стаята се процеждаше бледа светлина, в ъглите играеха тъмни сенки. Изпитвах нетърпимо неспокойствие за нещо, което не е приключило, но трябва да приключи. Не знаех какво е. Единственото, което знаех, е, че е нещо голямо, неизбежно и непреодолимо.

След като подремнах известно време, станах, дръпнах пердетата и сядайки на края на леглото, огледах стаята. Вещите бяха прости, равнодушни. Помислих си за греховете, на които са били свидетели, какво крият горките безмълвни предмети. С Ферда заедно бяхме харесали и избрали това легло, по телефона върху нощната масичка си бяхме казвали любовни думи и се бяхме карали. Бельото на Ферда още стоеше в чекмеджетата на скрина. Кутията за бижута ми беше купил за трийсет и втория ми рожден ден. Макар че бяха променени цветът на стените, някои мебели и пердетата, този дом, тази стая бяха същите като преди седем години.

И все пак нищо вече не беше същото, болката на времето беше сложила отпечатък върху всичко.

Години с Ферда си бяхме принадлежали, бяхме успокоявали възбудените си тела в това легло. Разказвахме си мечтите и страховете си, слушахме дишането на слънцето, луната и звездите, срещахме ветровете и притегляйки живота към себе си, изпитвахме признателност, че съществуваме. В онези времена не знаехме още колко време имаме пред себе си, даже не мислехме за това.

Мъчейки се да изхвърля от главата си страшния сън, който сънувах, слязох долу. Не ми се искаше нито да изляза от къщи, нито да отида в аптеката. Обадих се по телефона и казах на помощника, че ще закъснея. Полях саксиите на балкона. Влагата изостряше миризмата на бор, тор и прясна трева. Земята се размърдваше, насекомите се готвеха да излязат от зимния си сън. Градината не беше гробище, не, смъртта не обикаляше като кървав сън наоколо.

През нощта не можах да спя добре. Сънувах на разсъмване, докато придремвах. След заминаването на Ферда бях изпила толкова много сънотворни, че вече не ми действаха. Само се унасях и веднага ме нападаха кошмари. Колкото и късно да лягах, неспокойството, което през деня някак си усмирявах, в тъмното вампирясваше, връхлиташе ме.

Защо онези двамата пак бяха влезли в съня ми? Мислеха, че съм приела поражението, примирила съм се със случилото се. Но раната не зарастваше. Не вярвам в божията справедливост, такова препращане изисква търпение и е напразно. Вече бях нетърпелива, един глас постоянно нашепваше в ухото ми: Времето минава, минава.

Телефонът звънна веднъж и спря. След няколко минути звънна отново. Вдигнах слушалката и чух женски глас, който се давеше в ридания:

— Това е проклятието на твоите клетви.

— Кой е? — попитах страхливо, макар веднага да я познах.

Алие. Чувах гласа й за пръв път от две години. Пред очите ми изникна онова красиво сърцевидно лице, огромните жълто-кафяви очи, които гледаха престорено изненадано, чувствените устни. Но мъката в гласа засенчваше представата за нея. Бях толкова изненадана, че не знаех какво да кажа.

— Кого търсите? — думите се изплъзнаха от устата ми.

— Не познаваш сестра си, така ли?

— Аз нямам сестра — казах с омраза. — Сбъркали сте номера.

— Аллах да те прокълне! Човек поне би ме изслушал…

Затворих телефона. Дланите ми, челото ми се бяха изпотили. Поех дълбоко дъх и се отпуснах на фотьойла. Бях поразена, като че ли всичко се беше променило в миг, или бях стигнала до ръба на промяната, която чаках. Не можех да преценя точно мащабите й, но имах чувството, че бързо съм се плъзнала надолу. Клетвите… проклятие! Защо ме ругаеше? Защо? Каквото и да е, не искам да я чуя, не ме интересува.

В ушите ми кънтеше разплаканият глас на Алие. Твоята сестра! Този глас събуждаше у мен чувство за разплата, но и любопитство. От друга страна обаче, добре познавах нейните номера, с които предизвикваше съчувствие, не за пръв път се сблъсквах с тези сълзи.

Какво ли щеше да каже, какво щеше да поиска от мен?

Изведнъж си спомних окървавения Мурат в прегръдките на Алие от съня ми. Хълцанията на Алие от другата страна на телефона сега се смесиха с онова застинало видение, запечатало се в паметта ми като ярка снимка, видението се смесваше и стичаше със сълзите — като акварел, върху който са разсипали вода.

Знаех си, че няма да се получи, че двамата няма да могат да издържат. Добре знаех, че един ден забавлението ще свърши, че нямат какво друго да споделят, освен огъня на телата си, а той бързо ще изстине. Чаках този ден.

Добре де, но откъде намираше смелост да ми се обажда? Нима мислеше, че съм отново онази жена от времето, преди да изпадна в това положение, че съм изтрила номерата й от паметта си и можем да се помирим? Или още един път хвърляше към мен мръсната си въдица? Когато телефонът звънна отново, извадих щепсела от контакта и го захвърлих. Какво имахме да си кажем? Всичко беше казано, отдавна бяха казани всички най-грозни, най-вулгарни думи!

Аз нямах сестра.

Известно време поседях пред прозореца. Предъвквах в главата си телефонния разговор с Алие, ако това можеше да се смята за разговор. Същевременно бях обзета от странна твърдост и упорита глухота. Сякаш гласът в телефонната слушалка изпитваше моята способност да се защитя от грижите, които ще донесе в моя живот.

След около час телефонът иззвъня отново, обаждаше се леля.

— Азра, домъчня ми за теб. Може ли да се видим тази вечер?

— Разбира се, лельо, може.

— Ти ли ще дойдеш при мен, или аз да дойда?

— Ако искаш, аз да дойда.

— Добре. Сега съм в Бурса. Довечера към осем часа ще съм се върнала вкъщи.

Знаех, че често ходи до Бурса да купува стока и понякога се отбива при Алие. Явно е, че след мен Алие беше потърсила и нея и тъй като беше в Бурса, имаше голяма вероятност да са се видели. Тъпа болка се заби в темето ми.

— Какво има, лельо, случило ли се е нещо?

— Алие ти се обадила, но ти си й затворила телефона.

— Какво се е случило, нещо важно ли е?

— Не се притеснявай, бъди спокойна — каза леля с изненадваща мекота. — Сега не ми е удобно да говоря, в колата съм. Като дойдеш довечера, ще говорим. Чакам те, мила.

Затвори телефона. Пред погледа ми преминаха зловещият ми сън, ковчегът, върху който седях, страшните видения на Ферда, на Алие и сина й. Повдига ми се, в ушите ми кънти викът на Алие. Не, Алие не можеше да ме потърси, защото беше напусната. Би изпаднала в глупаво положение, знаеше, че ще я отблъсна с погнуса.

Проклятието на клетвите! Така ли беше казала? Толкова много се бях надявала на тях. Бях поискала да умрат, да вървят по дяволите, но в този момент се страхувах. Алие е жива. Ами Ферда? Да не се е случило нещо с Мурат като в съня ми?

Ферда? Стоеше с рогата напред срещу света този хубав мъж, пълнеше се с вода като прогнила лодка, но не, на него нищо не можеше да му се случи. Дочула бях някои клюки за неприятности между тях, че не се разбирали. Проектът на Ферда за земеделие чрез капково напояване, който започнал в едно село в Ялова, се беше провалил. Затънал в дългове, тъй като не можел да изплати изтеглените кредити, а и довереното му лице, с което работел заедно, злоупотребило. Ферда поискал помощ от баща си, но той не проявил отзивчивост.

Всичко това ми разказа един от работниците в оранжерията, беше дошъл в аптеката да купи лекарства. Така става, когато главата на мъжа се обърка заради жена. И Алие го беше оскубала доста.

Сърцето ми се изпълни с лека тревога, тъй като не знаех къде Ферда продължава жалкото си съществуване. Не, не беше тревога, а жалост. Защото с глупостта си беше разрушил всичко, което беше съградил, и вместо да бъде вятър, се беше превърнал във влечуго.

Можеше и да е по-лошо от това. Сърдечна криза, катастрофа, убийство, самоубийство!

Не, не беше. Щях да науча, ако се беше случило подобно нещо. Все още съм негова жена, не съм ли аз, която ще потърсят най-напред!

Беше през есента, когато мама почина. Бръшлянът по оградата на градината беше почервенял. Алие и мъжът й бяха дошли при мен. Искаха да отменят завещанието на мама, да дадем къщата на строителен предприемач, който да я събори и на терена да построи една до друга вили. Батко Ирфан беше изплашил Шевки, че може да отчуждят имота и нямаше да има полза за никого. Една вечер изгоних Шевки от къщи. Повече не го видях. По това време Алие смяташе, че Ферда е нещо много за мен. Странно, красивите момичета не могат да си намерят съпрузи… Не, този мъж няма да се ожени за теб… въобще не се надявай!

Змия, змийски език! Не се разсърдих, не я отблъснах, изсмях се и отминах, отдадох глупавите й думи на нейната слабост. Но тази змия един ден влезе в къщата ми и тъй като не я изхвърлих, изплю отровата си, нарани ме и открадна щастието ми. По никакъв начин не успях да изчистя зловредната смрад, която остави в къщата, в която преминаха най-мъчителните и най-красивите ми дни.

От мястото, където седях, гледах към градините в далечината, към рано разцъфналите бадемови дръвчета. Почувствах се в едно ново, но неопределено настояще, което обхващаше всички времена. В миналото нямаше магия, миналото не обещаваше бъдеще, беше нещо, в което се бях съсредоточила, то само създаваше настоящето, налагаше да се съобразявам с него. Година и половина бях живяла с това чувство. А сега бях на път да прекрача през прага и да се хвърля в нещо друго. Не след дълго, само след няколко часа, щях да разбера какво е то.

Бях на тръни заради телефонното обаждане на леля ми.

18.

Като всеки разказ, и моят има начало, среда и край. Но това, което разказвам, понякога ми се струва объркано и измислено. Монотонният ми глас е толкова тягостен, че чувствам досада. Не мога достатъчно да се саморазкрия, сенките замъгляват погледа ми, скриват много неща. После с един ред, с една думичка отново започвам да вярвам в истинността на написаното от мен.

Ферда! Едно име или само една буква.

Пиша тези редове в библиотеката и в моментите, когато се изморя и оставя молива, си играя с пръстена, който нося, платинения пръстен с две сърца, който Ферда ми подари в Деня на влюбените. Ще продължа да разказвам за деня, в който Алие ми се обади по телефона. Снощи не можах да свърша, тъй като надзирателката на килията се ядоса на няколко затворнички, че много бърборели, и загаси рано лампата.

След телефонното обаждане на леля ми се почувствах притеснена и реших да отида в аптеката. Имах чувството, че е станало нещастие. Беше станало нещо лошо, но заради омразата, която изпитвах към Алие, исках да остана далече от него. А и се бях ядосала на леля ми, защото продължаваше връзката си с Алие, опитваше се да ни сдобри и разнасяше между нас кой какво казал. Подобни неща ме ядосваха, но същевременно се страхувах да не я обидя, да не загубя нейното приятелство. Леля ми беше с добро сърце и вярна.

Когато станах, за да се облека, на вратата се позвъни. Беше дошъл Хасан. Той и жена му бяха благородни хора. Бяха станали свидетели на неприятностите вкъщи, бяха се изненадали от скандала, но никога не заговориха пред мен за случилото се, нито пък разказаха навън за това.

— Ще се отбия в долната цветарница, госпожо Азра. Казвам, да взема иглики и петунии. Вие обичате белите.

— Вземи различни цветове, Хасан, вече не искам бели цветя! Баки през цялата нощ лая, какво му има?

— Не съм чул, ще го разходя, вчера не можах.

— Вземи и малко трицветни теменуги.

Бях прочела в един вестник, че белите цветя символизират смъртта. Не знаех, бях си втълпила, че бялото означава само светла красота. Това свързване със смъртта беше измислица, глупаво клише, може би, но аз се бях впечатлила. Пред погледа ми винаги се появяваше венецът от бели лилии и бели карамфили, който Ферда бе изпратил за погребението на майка ми. Обещанието, което си дадох в онзи ден, когато излизах от гробището, че ще издера всеки, който се опита да се вмъкне между нас.

Цветята увяхват, изсъхват, изхвърлят ги. Любовта се изхабява и свършва, обичта се превръща в омраза, живите умират, погребват ги, смесват се със земята. Обещанията не се изпълняват.

Облякох се. Дрехите ми бяха станали големи, бързо отслабвах. Не боядисвах косата си, дори ме мързеше да се къпя. Чувствах се като сняг, който вали през пролетта. Като плод, оставен да изгние. Затворих вратата и излязох. Времето беше хладно, но свежо. Тръгнах надолу по склона.

Този ден останах в аптеката до затварянето и. После, преди да отида при леля Нуран, излязох, за да поседя край езерото и да хапна нещо. Малък сандвич или купичка салата. Часът беше още седем. Леля ми беше казала да отида в осем и половина.

Седнах в заведението, в което бяхме отпразнували нашия брак. Изядох една супа и излязох. Навън беше звездна, приятна зимна вечер. Във въздуха се чувстваше миризмата на студена пепел. Къщата на леля Нуран не беше далече, тръгнах натам. Макар че не беше късно, улиците бяха празни. В повечето къщи светеше. Кой знае защо, не можех да си представя, че хората в тях са щастливи. Всеки си имаше тайни, никому неизвестни грижи.

Мъчех се да бъда спокойна, но един вътрешен глас ми казваше — страх те е, страхуваш се. Ако нямаше сериозен повод, леля ми нямаше да се загрижи за Алие. Тя не беше ирационална. Поведението й беше целенасочено и открито.

Като ми отвори вратата, ми се стори угрижена, уморена. Обхвана ме внезапен огън. Когато седнахме една срещу друга сред меката жълта светлина в гостната стая, тя се позабави, докато подхване темата. Все увърташе разговора.

— Хайде вече, лельо…

— Азра, знаеш, че не обичам да съобщавам лоши новини… Алие… Много е зле.

Обърнах поглед към една снимка на стената. Последната снимка на леля и чичо. Аз ги бях снимала в нашата градина. Фотьойлът, на който седях, беше твърд и висок. Размърдах се неспокойно.

— Така ли? — попитах подигравателно. — Това не е нещо ново, кога ли е била добре. Да не би Ферда да я е изоставил и да си е тръгнал?

— Още по-лошо. Знам, че ще се разтревожиш, езикът ми не се обръща да ти го кажа.

Взе салфетката пред себе си и избърса сухия си нос. Гледаше ме проницателно. Големите й черни очи още бяха красиви.

— Какво е станало?

— Претърпели са катастрофа. И синът на Алие Мурат е бил в колата. Седял на задната седалка… — Млъкна. Наведе глава, устните и трепереха. Чаках с разтуптяно сърце.

— Детенцето изхвърчало през стъклото, тъй като не било с предпазния колан.

Избърса навлажнените си очи. И ме погледна в лицето.

Куче виеше в далечината. На върха на езика ми, който беше набъбнал, усещах вкуса на горчиво кафе. В първия момент не схванах казаното, не исках да разбера. Какво е това, за какво говори?

— Къде… кога? — попитах с труд.

— Снощи. На пътя за Ялова. Блъснали се в един микробус, който завил неправилно. Алие не е пострадала много, ръката й е счупена. Ферда в последния момент натиснал спирачката. Бил в болница, с премазан крак. Горкото детенце!

Опрях главата си на облегалката на фотьойла. Мечтаех за такава катастрофа, но без Мурат. Но те са живи, а онова невинно дете вече го няма, като изкупление за евтината им любов.

Видях Ферда как лежи в болнично легло, целият омотан в бинтове, с тръбичка в устата. В стаята нямаше прозорец, не се разбираше ден ли е, или нощ. Един мъж с неопределено лице се опитваше да утеши една жена, която плачеше в прегръдките му, не беше ясно коя е, а в това време един санитар тикаше в асансьора носилка, върху която лежеше Мурат.

Думите на леля се давеха в мъка, едва ги чувах.

— Детенцето издъхнало на място. Днес отидох при Алие в Бурса. Ти си й треснала телефона, потърси ме… да беше я изслушала поне.

Гледахме се мълчаливо.

— Бях разбрала, че нещо е станало с детето… снощи сънувах един сън.

— Знаеш какво се е случило! Тогава можеш да предположиш в какво състояние е Алие! Тя има нужда от теб! Болката от смъртта стои над грешките, всичко се опрощава. Вие сте сестри, иди да я видиш, моето момиче.

— Ах, лельо!

— Станалото — станало, минало-заминало. Струва ли си заради един безнравствен мъж като Ферда да се откажеш от сестра си?

— Не си струваше, може би. Но тя не се държа като сестра. Направи нещо грозно, вулгарно, несправедливо. Тя няма нужда от мен, лельо, никога не е имала.

Млъкнах и я погледнах. Не можеше да разбере, имаше обиден вид, всеки миг щеше да се разплаче. Как ли би се държала, ако й се бяха случили същите неща? Вуйчо ми беше верен човек. Тя няма сестра. И аз нямам.

— Според мен Алие има комплекс за малоценност. Винаги несъзнателно е искала да бъде като теб. Каквото и да се е случило между вас, ти покажи благородство, Азра. Ти беше първата, за която се сети, ти си тази, която потърси най-напред.

— Ако поне малко ме уважаваше, бих я носила на ръце, лельо.

Станах от мястото си и застанах пред прозореца, който гледаше към тъмната градина. Това беше моята тъмнина, която никога нямаше да просветне. Не исках вече нито близостта на Алие, нито нейната сърдечност, нито нейните лъжи. Животът си взимаше обратно това, което й беше дал, защото го беше изпочупила и съсипала. Не можех да й помогна, беше ми отнела и тази способност.

Мълчаливо изчаках да се разплача, но не можах. Бях обзета от вцепенение. Спомнях си ваканцията, когато детето остана у нас. Когато майка му влизаше вкъщи, то тичаше да я посрещне, като че летеше по стъпалата. Навеждах се отгоре и му виках: Мурат, по-бавно, ще паднеш… Падна.

Не можа да изживее един човешки живот.

Виждах го на четири години, с детски пистолет в ръка, как се търкаля по зелената трева. Как плаче с глас, защото не може да слезе от дървото, където се е качил, за да се скрие от Мюге. Играеше си с пластилин на кухненската маса. Чешеше котката. Не трябваше да бъде дете на човек като Алие, който не знае да обича, който беше от хората с тенекиени сърца, които смятат за диамантени.

— Как е станало, лельо? Детето не беше ли при Шевки?

Леля започна отначало. Алие много се притеснявала в Ялова. Отношенията им с Ферда се развалили. Ферда повечето време стоял в Каламъш. По това време започнали с Шевки да си говорят по телефона. Обнадежден, Шевки се скарал с жена си и от четири месеца живеели разделени. Всъщност се бил оженил, за да направи напук на Алие, да я накара да ревнува. И когато Алие му дала зелена светлина, той се въодушевил. Уж бил спечелил доста пари на конните залагания. Лъжа, оскубали бяха Ферда. Щели да преустроят магазина за продажба на бяла техника и да го отворят отново. Обзавели и къща, започнали тайно да се виждат. После, след като разбрали, още един път, кой ли знае за кой път, че много се обичат, Алие оставила Ферда и се върнала в Бурса, при Шевки.

Каква вулгарна, грозна, лишена от всякаква логика история!

Заваля дъжд, едрите капки силно биеха по прозореца. Обърнах се към леля.

— Кога са станали всички тези пошли истории?

— Видях я преди два месеца. Беше щастлива. В интерес на истината, умът ми не може да го побере, Азра, що за човек е този Шевки?

— Двамата са един дол дренки!

Щастлива била! Повторих думата с възкисел вкус в устата. Но дали в това щастие се беше обърнала да види вредите, които беше причинила заради глупостта и грешките си, съдбите, които беше разсипала? През ума ми минаваха тежки думи, надигаше се необуздан гняв.

— Накрая намерили строителен предприемач за парцела на Шевки. Срещу четирите блока, които щял да построи, те щели да получат три апартамента. Казваше, всичко върви добре.

Стана ясно. Ненаситни използвачи! Нещастието и безчувствието им се отразяват добре. Понякога съм си мислела, че между Алие и Шевки има жестока връзка, че никога не са я прекъсвали и няма да я прекъснат. Защото връзката между тях беше свързана с най-болезненото, с инстинкта да си причиняват взаимно болка.

— А Ферда през това време какви глупости е вършил?

— Било приключено, не се виждали.

— Ако е така, как е станало, че двамата са били в една и съща кола?

— В последните дни Ферда непрекъснато търсел Алие, щял да освободи къщата в Ялова и искал тя да си вземе личните вещи. Във вторник Алие, заедно със сина си, отишли в Ялова, за да си прибере нещата.

Лъжкиня такава! Опитваше се да контролираш и двамата, нали!

— Ферда бил нервен, съсипан, не знаел какво прави. Докато Алие си събирала вещите, й казал горчиви неща, обиждал я, в последно време пиел много. Тя не искала да се върне с него в Истанбул, но имала много багаж…

Пак същите лъжи!

— Тръгнали заедно надвечер, продължавали да се карат, Ферда не спирал да говори.

— Алие ли ти разказа всички тези глупости, лельо? Не вярвам на нито една от тях. Тя е една обикновена лъжкиня.

— Не, не мога да ти позволя да говориш така — изправи се от мястото си леля. — Там има смъртен случай, загинал е племенникът ти! Наскърбяваш ме, Азра.

— Не ми се сърди, лельо. Аз също страдам заради горкото дете. Но кой е виновен, помисли!

— Погребението ще бъде вдругиден, в Бурса. Алие искала да го погребе тук, в градчето, при майка си и баща си, но Шевки не се съгласил. Ти си знаеш, разбира се, но аз те съветвам да отидеш на погребението.

— Мъчно ми е, лельо, но мисля, че не мога да се срещна нито с нея, нито с Шевки.

Всъщност между нас все още не са казани последните думи. Не, всичко е казано, свърши. Ама пак искам да чуя, още веднъж. Не, нищо не искам.

— Не бъди безпощадна към Алие. Един мъж не означава нищо, но загубата на дете е най-голямата, най-неизличимата болка.

Аз ли не знаех!

Спомних си вечерта, когато погребахме брат ми. В онази вечер, когато стана ясно, че няма да се върне, вкъщи под мъждукащата светлина бяхме само три мълчаливи, самотни жени. Мама изтощена се беше излегнала на канапето. Въздухът в стаята беше тежък, застоял, мъртъв.

Съседите бяха изпратили подноси с храна. Алие беше седнала начело на масата, русата й коса се беше разпиляла по гърба. Гледайки втренчено нещо надалече, унищожаваше храната лакомо, без да подбира. Може да яде, си мислех учудено. Дори смъртта не може да развали спогаждането между тялото и живота.

— Азра, изглеждаш зле. Изпий си чая.

Обърнах се към леля ми и се протегнах към чашата с чай върху масичката. Горещият, запарен чай беше хубав. И ябълковият пай в чинията също. В същия миг ме прониза болка от загубата. Едва преглътнах хапката си, очите ми пак плувнаха в сълзи.

Леля втренчено ме гледаше в лицето, като че ли очакваше въпроси, отговори. Роднинските връзки! Натякванията на многознаещите възрастни жени.

Какво можех да направя?

Какво би било подходящо да кажа?

— Ще помисля, лельо. Може би ще им поднеса съболезнования.

Нощта беше толкова влажна и тъмна, че още с влизането вкъщи запалих всички лампи. Обадих се на сестрата на Ферда, Пелин. Младата жена се изненада, но отговори на въпросите ми вежливо. Ферда прекарал една операция, все още бил под упойка. Като се събуди, ще му каже, че съм го търсила. Не, не казвай! Според лекаря нямало опасност за живота му. Но все пак… не се знаело. Един съсирек можел да го довърши.

Слепоочията ми пулсираха. Какво щях да правя?

Не, нямаше да отида нито в болницата, нито на погребението, нито на поднасянето на съболезнованията. Това щеше да е показно, двулично поведение. Не можех да помогна на Ферда, не можех да утеша Алие. Както много хора, и тя щеше да изпита мъката, която й се пада, като мама.

Мурат. Безотговорната му майка и безотговорният му баща си го подхвърляха. Алие можеше да роди от него още едно дете. От който и да е мъж. Алие, която разваляше, разрушаваше, унищожаваше. За нея имаше значение, че е обичана, само в очите на мъжете; жена, която не я интересуваше нищо, освен да кръстосва шпаги за любовта. Всъщност трябваше да плаче от срам. Защото не знаеше как да обича детето си, защото беше загубила нещо, което и бездруго не беше нейно.

Беше лоша вечер. Страхувах се да легна и изпих едно питие с твърд алкохол и тази вечер спах на дивана. В съня си или в полусън обикалях сред гробове.

Гробовете на мама и татко са обрасли с трева и до тях са изкопали още един малък пресен гроб. Изскубвам плевелите. Навсякъде в гробището са разцъфнали розовите храсти и лилавите кринове, които ме плашат.

Алие, с разрошени коси, с подпухнали от плач очи, останала без сили, слиза от колата, която докарва трупа на сина й. Едната й ръка е в гипс и с превръзка през врата, кракът й е бинтован, хванала се е за леля Нуран. Олюлявайки се, влиза в гробището. Виждам я разпокъсана, като че ли се отразява в счупено огледало. Бледо, зацапано видение. Облечена е с дълго черно палто. Копчетата на бялата й риза са закопчани накриво. Няма нищо общо с Алие, която познавам.

Чакам малко по встрани от гроба. Алие ме вижда отдалеч. За кратко ме гледа със странно, едновременно познато и непознато изражение. После ме посочва с пръст, сякаш казва — изгонете я. А аз съм там, за да изпълня дълга си.

Искам да й кажа, че не аз съм виновната. „Винаги съм те обичала, но ти влезе в дома ми и ме предаде.“ Не мога обаче да го кажа, не му е нито мястото, нито времето за такива думи. Може би в този момент мога да й кажа: „Много те боли и аз изпитвам болка, не трябваше да стане така“, но не успявам. Искам да отида и да я хвана за ръка, да я прегърна, но не мога да направя нито крачка.

Алие се обръща с гръб към мен. Чувствам се зле, много зле.

Когато го погребват, се хвърля върху гроба и надава горчив вик. Отвеждат я. На входа на гробището виждам Шевки. Лицето му е потъмняло от безсъние, от мъка, но този пройдоха все още е красив като филмов артист! Изведнъж забелязвам застаналия до катафалката Ферда. С букет от лилави кринове в ръката чака Алие, но Алие плаче, облегната на ръката на Шевки, не го забелязва.

Тръгвам към Ферда, но като ме вижда, той побягва. Изведнъж улицата се превръща в болничен коридор. Той пред мен, аз задъхана тичам след него. Този убиец не изпуска лилавите кринове, които донесе за гроба на детето, което е убил. Следвам го по коридорите, не мога да го настигна. Накрая захвърля цветята на пода и изчезва. Яростно стъпквам онези ужасни кринове и плюя върху тях.

После влизам в една стая. Ферда лежи целият в бинтове. Навсякъде е покрито с паяжини. Като че ли е захвърлен там и отдавна забравен. Когато се приближавам и го поглеждам, виждам, че лицето му се е превърнало в мътно — бяло, матирано стъкло като на скулптура.

В този момент виждам Алие до мен. Хвърляме се една към друга, прегръщаме се с чувството на общо разкаяние и прошка, сякаш Ферда е бил причина за случилото се. „Винаги съм те обичала“, й казвам, „дори в моментите, когато най-много съм ти се ядосвала“. „И аз“, казва тя.

Когато се събудих, се почувствах доволна, че погребението, което си представях или бях превърнала в сън, завърши по този начин, но имаше нещо, което ме притесняваше. Нещо, което не съвпадаше, нещо съмнително. Победеният, съсипан вид на сестра ми. Дори единствено по тази причина трябваше да изпитам нужда да я прегърна, да я утеша. Или не обичах Алие. Никак не я обичах.

Всичко казано от мен беше лъжа.

19.

На другия ден отидох да посетя гробовете на мама и татко. Подредих цветята, които бях донесла. Всичко ми изглеждаше нереално. Но си мислех, че те са намерили вечен покой. После за момент усетих напрежение, което като че ли висеше, закачено във въздуха. И татко ли се беше чувствал невидим през годините, прекарани заедно?

Негова беше идеята приживе да си купят гробове един до друг. Не мисля, че мама го искаше.

В отношението на татко към мама имаше сърдечност, търпение и нежност. Не се оплакваше от капризите на любимата жена, която искаше да го накара да се чувства незначителен. За него майка ми беше желано, очаквано съкровище, от което до края на живота си се страхувахме да не бъде лишен. А майка ми вярваше, че да бъдеш обичан, не е нищо друго, освен сдържан отказ.

И в моя брак беше така, сменени бяха ролите.

Онова познато правило на любовта „бягащ гонещ“. Когато майка ми разказваше как са се запознали с баща ми, говореше като за някой друг, несъществуващ човек. В разказа си никога не споменаваше думата любов. Като Ферда. Ако татко кажеше нещо, което не й харесва, тя го гледаше пренебрежително. В такива мигове чувствах ужаса от липсата на любов и ми ставаше студено.

Все още ми става студено.

Според мен онова, което ги задържаше заедно, не беше нищо друго, освен изгубените младежки мечти и безнадеждната блудкава носталгия. Баща ми беше от мъжете, които не знаеха как биха се справили без жена в живота си. Петнайсет години не се отдели от мама. После по свой начин се опълчи срещу съпругата си, която, съзнателно или не, го караше да чувства силата на семейството.

Измисли си нова любов.

Една година преди да почине, се влюби в младата учителка на Коркут. Вдетини се. Момичето не отговаряше с взаимност на неговата любов. Според майка ми нищо не беше станало. Това беше приказка, вълшебна приказка, гола мечта! И все пак дори мълвата за тази авантюра издигна авторитета на татко вкъщи, спечели му уважение в очите на мама.

Това му хареса. Преживя още една-две сърдечни връзки, като че ли си отмъщаваше на мама, или поне така изглеждаше, но нейната незаинтересованост го обиди, изведнъж се състари. Умори се от фалшивата чувственост, на която по принуда се беше отдал, и рухна. Започна да повтаря, че животът е кратък, че работата му тежи, а справедливостта никога не възтържествува.

Една вечер ни съобщиха, че бил на вечеря, прилошало му и го откарали в болницата. Когато отидохме, не беше вече между живите. Смъртта му ме съсипа.

След смъртта на мама, изпразвайки нейната ракла, се сблъсках със знаците на едно чувство за защита, довело до пълна забрава. Със спомени, за които не е ставало и дума, с тайни, с любов, свършила, без да може да бъде изживяна. Беше скрила бебешките ни дрешки, вълнените ни терлички. И войнишката куртка на Коркут, с която е бил облечен, когато са го простреляли, писмата му. След неговата смърт тя се разсърди на света. Не можех да си спомня кога за последен път се беше засмяла, какъв беше смехът й.

В раклата намерих, освен малко бижута, нотариални актове и татковия часовник с черна каишка и изтрит циферблат, една писалка „Пеликан“, а в една стара дамска чанта увита в хартия спринцовка, за които не знаех чии са. Открих и снимки, направени на церемонията по дипломирането на медицинските сестри. Едно съвсем малко мъжко лице, изрязано от снимката. Доктор Назъм. Треперещият глас на мама, когато изрича това име. Тръпката в погледа й.

Докато боледуваше, в дните, в които ми беше трудно да си я спомня като жизнена и страстна жена, много исках да ми разкаже за тази любов, но тя отказа. Толкова много усилия беше положила, за да забрави себе си от онова време, че вече не знаеше каква е била.

Спомням си, че в някои следобеди, докато плетеше, седнала във фотьойла си, от време на време по навик напрегнато поглеждаше към стария черен телефон, който не искаше да смени. Знаеше, че никога няма да звънне, че мъжът, когото обичаше, няма да бъде от другата страна на телефонната линия.

Хубаво е да чакаш. Дори и когато смъртта беше дошла. Ако любовта не е била изживяна и изконсумирана до насита, какво би променила смъртта?

Докато скубех плевелите, поникнали в пръстта, ми се стори, че чувам онзи звънлив, жизнерадостен, младежки глас на мама.

Спомняш ли си, питаше ме тя, дългите радости на нашите някогашни лета? Усилията ти да накараш малките на лястовиците, свили гнездо под балкона, да полетят, как се катереше гола по черницата в градината, за да не изцапаш дрешките си. Приказките, които ти разказвах, мъничкото ти пръстче, което събираше на сметалото и плъзгаше по редовете, как се научи да броиш месеците, дните, часовете?

Да, мамо. И сега броя месеците, дните.

И аз броях часовете, когато баща ти спеше отделно, не се появяваше на закуска, сутрините, когато избухваше гневно, вечерите, когато не се прибираше вкъщи.

Ти не обикна баща ми, майко!

Обичах го. Да чакаш, означава да обичаш. Онова, което наричаш любов, е за три дни, след това свършва.

Татко имаше връзки с други жени, никога не го ревнуваше.

Нямаше друга. Баща ти ми беше верен.

От гордост повярва в това.

Той обичаше само мен. Не ми изневери, защото никога не поисках от него да ми бъде верен. Верността е привидна, забраните се нарушават.

А ти, ти беше ли му вярна? Нощем не можех да заспя от гласовете ви в спалнята, желаех смъртта на мъжа, чието име споменавахте в караниците си.

Нямаше такъв мъж. Измислица на баща ти.

Измислица ли! Татко виждаше онази мощта вълна, която те заливаше и направляваше. Как се мяташе в душата си.

Какво го засягаше това!

Мълчанието ви на масата. Ние, децата, много се плашехме.

Какво мълчание! Всеки път, когато си отвореше устата, баща ти ме нараняваше.

Беше влюбена в друг!

Кого го засяга това, кой би могъл да знае каква е истината.

Каква беше? Кажи, мамо.

И аз не знаех. Тайна.

А тази спринцовка? Защо си я скрила?

Стига, не питай, недей да ровиш в пепелта.

Тази тайна беше в писмата, скрити на дъното на раклата, под една покривка.

Майка ми нямаше как да знае, че от горчивото, изпълнено с укори писмо, което баща ми й беше написал, щях да науча, че доктор Назъм, онзи мургав млад мъж със слабо лице, е бил морфинист и една нощ по време на нощно дежурство в болницата е умрял от свръхдоза.

Може би спринцовката, която криеше в онази стара чанта, е останала от тази нощ?

Тайна.

20.

Преди малко се върнах от разходката на открито. За някой като мен, свикнал да гледа широкия хоризонт, е много трудно, ако вижда само небето от градина, обградена от четирите страни с високи зидове. Да бъдеш затворен, не е ли някакъв вид слепота?

Мястото, където се намирам, е крайморски град, близо до моето градче. На няколкостотин метра от мен е морето. Когато задуха вятърът, усещам мириса му, но не мога да го видя. Добре, че са гларусите, които вдигат врява на покрива.

Разлиствам назад страниците, за да си спомня докъде съм стигнала. Думите на мама — да чакаш, означава да обичаш — привличат погледа ми. Според мен очакването е безнадеждност, неизвестност, горчивина, напрежение и лудост.

Подобно чакане неизбежно отегчава и износва човека, разнищва го. В дните преди Алие жадувах да се разведа, да тегля черта върху миналото си, да започна живота си отново. Чувствах, че се отдалечавам от Ферда, търсех нова посока за себе си.

След като научих за катастрофата, отначало несъзнателно, а после съзнателно чувствата и мислите ми отново се върнаха към него. В мен отново се надигна вярата, че той ще се върне при мен. С Алие беше свършено. Като ураган беше отминала. Бях го предупредила — отиваш на погрешен адрес. Не ме чу. Не бях съгласна да остане ненаказан за болката, която ми причини, за почернения ми 1 живот. Щом Алие обаче се беше оттеглила, значи беше дошло времето да си изиграем козовете.

Когато се обадих вечерта, след като научих за катастрофата, Пелин ми каза, че е претърпял операция, но не спомена, че са отрязали левия му крак над коляното. Когато след два дни й се обадих пак, накратко ми разказа, че се е събудил и е добре. Още беше в реанимацията, но скоро щели да го преместят в самостоятелна стая. Баща му също следеше състоянието му. Беше станал депутат от управляващата партия. От време на време се появяваше по телевизията, говореше празни приказки. Нямаше нищо за притеснение. Ферда беше в сигурни ръце.

От тона на Пелин усетих, че и тя, и баща й не са доволни от моя интерес. Беше ясно, че са разбрали — това, което му се бе случило, беше заради мен и семейството ми, отгледало леконравна жена като Алие. По време на връзката ни, която те не одобряваха от самото начало, синът им не се беше отървал от неприятности. И по-рано бях забелязвала у тях подобно обвинение и пренебрежение. Вече се надяваха, че каквото и да стане, Ферда ще стои далече и от двете ни. За да не се позори повече името на семейството!

Много пъти съм си мислила, че той ще загине в кола. Изпитвах подобно предчувствие. Исках да видя как гърдите му са потънали в таблото на колата, как желязна тръба се е забила във врата му, а лицето му е нарязано от изпочупените стъкла. Може би това нямаше връзка с интуицията ми. Ферда беше невнимателен, агресивен и лош шофьор и това не беше първата му катастрофа. В миналото бяхме претърпели заедно няколко дребни инцидента.

Понякога си представях, че съм заедно с Ферда и Алие в онази кола. Когато ние бяхме ние, а Алие беше тя. А не когато те бяха ние, а аз бях тя. И пак можеше да стане, аз смятах така.

Безжизнените ни тела едно връз друго в купчина железа. Зверски вият сирени, потънали сме в кръв, кървим безспирно. Ще умрем заедно, защото сме обвързани един с друг като трима души, които жестокият пламък на любовта е близнал и се е отдръпнал. Няма никаква светлина. Няма звук, няма дъх. Има спомени. В онзи последен миг в паметта на всеки от нас преживяното оживява различно.

Аз виждам как Ферда, играейки си с ключодържателя под навеса, гледа към планините. Как маха полепналите треви от изпотеното си лице, докато коси тревата. Как вдига чаша с вино за наздравица. Как обгръща кръста ми с ръка и с шеговита усмивка ме придърпва към себе си. Как черната му коса се разпилява по гърдите ми. Отново го обичам и в същия миг в мен се надига вълна на омраза.

Не ме интересува какво виждат те, всъщност в мрака на смъртта първо изчезва паметта ни.

Памет.

Една привечер, когато подреждах кабинета, на горния рафт на библиотеката намерих снежнобял стъклен бюст на мъж, можещ да се вмести в двете ми шепи. Отново се бях устремила към Ферда и откриването на дори и незначителна негова вещ все още ме вълнуваше. Бях я купила за него при една екскурзия в чужбина, името й ми беше харесало много повече от самата фигура. Памет. Лице, което заемаше една трета от главата, само основните черти, без детайли, на пръв поглед безизразна. Нямаше врат. Връзката на челюстта със задната част беше заоблена, приличаше на яйце и затова не можеше да стои права. Поставена на равна плоскост, лягаше върху едната си буза или оставаше неподвижна с очите нагоре.

Памет.

Ферда не я беше харесал, не й обърна внимание, а после явно я беше забравил. След това настъпиха кошмарните дни, в които бързо се отдалечихме и откъснахме един от друг.

В онази вечер, докато галех онова студено и гладко стъкло, го стоплих в дланите си. Запалих лампата върху масичката и поставяйки го в различни позиции към светлината, лицето променяше израза си. Когато светлината се концентрираше върху челото, придобиваше израз на мълчалива мъдрост, когато лекичко го раздвижвах нагоре-надолу, акцентирайки във вдлъбнатините на очите, се оживяваше, сякаш очите му се отваряха и затваряха. Когато полегнеше на една страна, изглеждаше недоспал и тъжен, когато се насочеше нагоре, беше разтревожен и измъчен, а като се поставеше на главата, изглеждаше като умрял. Самотен, измъчен, усмихнат, ядосан — израженията му нямаха край.

Завъртях го бързо в ръка и го спрях внезапно, защото смятах, че първото изражение, което доловя, ще бъде знак. В точката, в която се беше фокусирала светлината на лампата, видях чифт поизтрити следи от крака. Прецених, че това е загуба на ценности. Че става дума за грижи, тъга и безнадеждност. Предстояха ми трудни дни. Динамични и трудни. Каквото и да предприемех, нямаше как да ги избегна. Може би беше нереална халюцинация, но нямаше как да остана извън нея. С отегчение оставих статуетката на дивана. Вкъщи цареше задушаващо спокойствие. Светът продължаваше да се върти около орбитата си, но аз се чувствах като парцал, откъснат отнякъде и захвърлен на дивана, на който седях.

Взех отново главата от стъкло и я поставих срещу светлината на телевизора. Гледайки я продължително, тя ми заприлича на Ферда. Най-малко в определени посоки. Същият правилен нос, същите подигравателни устни, леко изпъкнало чело и някога пълните с възхищение и забрава очи. Чувството, което изпитах в първия миг, виждайки този бюст в осветената витрина на стъкларския магазин, беше, че това е нещо уникално, отразяващо духовния свят на Ферда. Сега той изглеждаше деформиран. Защото извърши непростими неща.

И все пак ми липсва. На човек така може да му липсва само нещо, което не е могъл да притежава и е загубил. Притиснах стъклото към устните си. Усетих вкус на пясък и огън. Паметта, затворена във форма, се пробуждаше. Образи, цветове, познатите тонове на безнадеждността, призраци. Страхове, мании. Памет.

Любопитно ми е какво е забравил и какво си спомня Ферда. Когато се събуди, ако се събуди, какви ли мисли ще му минат през главата? Болничната стая е подходящо място за връщане към миналото. По каква линия ще мине между началната точка и мястото, където се намира сега? Какво ли, свързано с мен, с нас, ще е скрил в паметта си? Във всички случаи по-малко неща, отколкото предполагам. Сърцето му е отрупано с облаци.

Стиснах статуетката в шепата си, исках да я счупя. Стъклото е чупливо като щастието, лесно се раздробява. Но тази буца беше здрава, издръжлива, груба. Хвърлих я на земята, тя се изтърколи по дървения под и спря пред вратата на хола. Като че ли не можеше да се счупи. Ако я удариш с камък, ще се отчупят няколко парчета, но за да се натроши, трябваше чук!

Преди да си легна, я ритнах и я запратих под бюфета. Това беше една марионетка, която Ферда беше оставил след себе, за да ме заблуди. Всъщност цялата история беше построена върху измама. Една вечер преди седем години той се беше появил пред мен като Мефистофел, хвърли прах в очите ми и поиска душата ми. Поиска всичко мое, а след това го взе и го отнесе.

Трудно прекарах вечерта. Умът ми работеше като полудял, не ми даваше мира. Усещах приближаващ се пристъп на лудост, който внезапно ще избухне и ще унищожи съзнанието ми.

Заради досадата в гласа на Пелин в последния ни разговор, не я потърсих повече. Не беше логично да се интересувам от брат й, когото бях изгонила от къщи и живеехме отделно. Без да я питам, леля ми беше разказала, че Алие не излизала навън, не се срещала с никого и проклинала мъжа, причинил смъртта на сина й, но за Ферда не знаеше нищо. Два месеца след катастрофата отново се обадих на Пелин. Този път гласът й беше по-приветлив.

— Изписаха го от болницата — каза тя. — Поиска да остане в Каламъш. И аз съм с него. Има нужда от помощ.

— Състоянието му не е ли добро?

— Добре е, но му отрязаха левия крак. Ще му сложат протеза, ще направят рехабилитация.

Зави ми се свят, останах с телефонната слушалка в ръка. Това беше кръвнината за Мурат.

— Бързо оздравяване — казах едва чуто. После от устата ми се отрони въпросът: — Мога ли да помогна?

— Засега няма нужда, благодаря. Искаш ли да говориш с него, до мен е.

Прииска ми се да кажа „не“, не можах. Почаках, бях развълнувана, не знаех какво да му кажа.

— Сега не е удобно — каза Пелин след няколко секунди. — После ще ти се обади.

Не беше поискал да разговаряме. Още веднъж беше наранил моята гордост и бе проявил грубост. Известно време при всяко иззвъняване се затичвах към телефона, казвайки си, че може би е той. Може би е искал да говори с мен, когато е сам.

Виждах го как се разхожда из къщата в Каламъш на един крак, опирайки се на някоя вещ или на стените. Представях си, че се връща към неизживяното си детство. Беше мълчалив, от време на време отронваше тайно по някоя сълза, копнееше майка му да влезе в стаята и да го завие, да постави ръка на челото му, за да види има ли температура. Липсваха му всички жени. От сега нататък ще иска да стои далече от жените, няма да иска да видят отрязания му крак. Единствено аз ще бъда близо до него, от мен няма да се срамува. Само да се пооправи, ще дойде.

Спомням си онази негова обидена самота, когато го видях да спи като сираче сутринта след първата ни любовна нощ.

Ферда, любов моя, ти не можеш без мен!

Така започна моят преход от празнотата към плътността на следващия период, втората фаза на очакването ми, по-изгаряща, по-остра от първата. С илюзорна, болезнена надежда, упорито и страстно започнах да копнея за него. После времето се проточи и дойде момент, когато фикс идеята ми отлетя в мрака. Вече не знаех какво чакам.

Не това, което очаквах, а очакването ме държеше жива. Ферда беше обект на очакването. В действителност се бях предала на необикновената магия на очакването. Нощите бяха една сладка тъга на очакване. Беше бляскаво тържество на агонията, в което пълните с мъка изречения се изливаха върху хартията, както гърмяха фойерверките във въздуха. За да не се поддам на непостоянството и оптимизма на дневните лъчи, на съблазнителните знаци на природата и на малките радости, които внезапно изникваха, за да не се откажа от чакането, дори посред бял ден пишех в началото на всяка страница „нощем“.

Лягах си на разсъмване, сънувах сънища, разкриващи жестокостта, която течеше в мълчанието ми. Колкото по-страшни бяха виденията ми, толкова по-естествени ми изглеждаха. Бяха и огнени, и студени. Действителност, която беше и невероятна, но и убедителна, и странна. Въпреки че облекчаваха душата ми, тези сънища бяха крехки. Принадлежаха на нощта, на мрака и бяха осъдени да увехнат на дневната светлина.

Сутрин, в просъница се мъчех да повярвам, че не сънувам, че запълвам празнотата си със сенките на един друг свят. Тичах към огледалата, за да се изправя лице в лице със себе си, но напразно. Онази жена, която виждах, беше друга. Когато си лягах, затварях плътно вратата и прозорците, за да останат сънищата ми навън, но за тях нямаше врати и прозорци, вчера и днес, никакви пречки. Нито минало, нито настояще, нито бъдеще. Сънищата ми бяха без време. Без тропик, полюс, посока и ориентири. Но бяха винаги с Ферда.

Ферда! Мрачният господар на моите сънища!

Само в моите яростни и нежелани сънища се срещаше с мен. Както преди, ме тормозеше с тежкия си, обвиняващ поглед. Не разговаряхме. Мълчанието, както в последното време, когато бяхме заедно, не беше нито спокойствие, нито неутралитет, беше търсене на внимание и подкрепа или някаква нова форма на обръщение. И все пак много пъти пред него се чувствах по-млада и по-свободна, отколкото бях, и също като преди, когато бяхме скарани, се мъчех да го задържа при себе си.

Понякога се любехме със сетни сили, като че ли се давехме в бурно море. Яростно, сякаш взаимно си отмъщавахме, със страстта да се задоволиш, да властваш. Той изскачаше отнякъде и внезапно се хвърляше върху мен, хапеше врата ми, докато ръцете му като огромен паяк се разхождаха по тялото ми, устата му захлупваше моята, може би искаше да ме удуши, да ме накара да млъкна. Хапеше и разкървяваше устните ми. Любехме се с такава ненавист и настървение, че идваше момент, в който всичко се смесваше.

Кой знае как, между нас изведнъж се появяваше нож, камък, тел за удушаване, отвертка и вече, който пръв се докопа до тях, той щеше да види сметката на другия.

Започваше да звъни настойчивият, упорит звънец на вратата.

Скачах от леглото и боса тичах към хола — кой е, питах с отпаднал глас към вратата. От другата страна размърдване, нетърпелив глас, задъхан от чакане. Но вратата беше все безмълвна, глуха.

Много пъти смело и с надежда отивах да я отворя и не виждах никого. Площадката, стълбището винаги бяха празни. Тогава заставах в тъмната паст на вратата и настръхвайки от хладината на нощта, слушах самотата. Шума от минаващ по шосето камион, воя на кучетата, краткото, вяло кукуригане на подранил петел. Шепотът на мъртвите, смесващ се с вятъра, и скритото, далечно ехо на другия живот, който продължаваше, независимо от моите видения.

В розовата тъмнина на зазоряването, засенчвайки с ръка очите си, гледах напред, опитвах се да видя бъдещето. Градината, лехите с рози край предната стена, железните решетки, черешата, дори и луната, когато я имаше, ми изглеждаха обърнати с главата надолу. Маркучът за поливане, извил се върху тревата като гигантска змия без начало и без край, голите клони на тополите в съседната градина, кипарисите в близкото гробище, всяко нещо, видимо или невидимо, караха сърцето ми да подскача.

С пълната тишина, която кънтеше в ушите ми, чаках като парализирана на площадката. Вече не знаех изобщо коя съм, бях забравила. Това разваляше яснотата на усещането, че съществуваш!

Прибирах се вътре и пусках музика. Правех се, че вярвам на предсказанията. Свикнала бях с лъжите. След десетки измами малките инфекции нямаха значение. Редях картите една до друга, една под друга, въобразявах си какви ли не неща. Кое му е лошото на мимолетните, временни надежди? А всъщност картите разказваха все същата история. Между разбърканите картинки, символи и знаци се приковавах все на едно и също място и име.

Ферда! Валето в моите гадания!

Беше ми любопитно какво ще стане, като дойде. В съзнанието си пресъздавах безброй възможности, десетки сцени. Въпреки че в нито една не си приличахме. Себе си се представях такава, каквато бих искала да бъда. А той беше и мътен, и ясен, и далечен, и близък. Така че понякога ми се струваше, че никога не сме били заедно, но въпреки това търсех без умора точката, в която се срещаме.

Една нощ идваше като забранен любим тайно в тъмното, без никой да го види. Когато отварях вратата, го намирах на площадката нетърпелив, развълнуван. Още топла от леглото, аз го прегръщах с желание. С мириса, който някога обичаше у мен, нежно, топло и с думите, подходящи за този момент.

Ферда, любов моя, умирам без теб!

И той отново ми разкриващо любовта си, падайки с хиляда и едно извинения в краката ми, с целувки, с думички, нечувани дотогава от мен.

Не, той не бива да се появи пред мен с онзи измамен, самонадеян вид. В този дом трябва да се върне, както дойде в първия ден, с онова спокойно, оптимистично настроение, впечатляващо самочувствие и сдържаност. Със съблазнителната си усмивка, неподражаемостта си, с онова момчешко главозамайвано и удивление. От време на време трябва да ме прегръща и да ме вдига във въздуха като през първите ни дни. Да се смее на забележките ми. Дори когато се оплаква от моята ревност, трябва отново да ме омайва. Нали уж сме станали по-зрели, сговорчиви, нали сме се научили да се обичаме един друг.

После с целувките си трябваше да обещае; никога повече няма да се повтори. В първия момент фантазиите блестяха ослепително, после помътняваха и се изгубваха.

В такива моменти полудявах от внезапна болка в гърдите. Виждах мама като на филмов екран, седнала на тавана с глава между ръцете.

— Спомняш ли си траурните церемонии? — питаше ме тя.

— Да, мамо!

— А лицето на Коркут? Не го забрави, нали?

— Как да го забравя, мамо!

Вдигнаха савана, видях, че липсва половината от лицето на брат ми. В буйната му разрошена коса се бяха вплели мащерка и мъх от далечните планини, където беше намерил смъртта си. Наведох се и го целунах. Мислех, че смъртта ще го направи едно цяло. Смъртта няма лице.

И майка ми беше видяла онова лице. Искаше да го види, да разбере дали е той. Получихме вещите му. Синджирчето с плочката с личните му данни, дрехите, снимката, писмото, което беше написал на момичето, което обичаше, но не беше намерил време да го изпрати. Бележничето, в което беше отбелязвал дните до уволнението си.

Беше февруари. Облаците се разпръскваха в светлото небе, студеният им дъх изгаряше лицата ни. С мама, Алие и Мюге, с която бях бременна в шестия месец, вървяхме бавно зад тържествената рота. Майка ми се влачеше в ръцете ни с каменно лице. По-късно седна до един леген и изпра войнишките дрехи на сина си, с които е бил, когато са го убили. Куртката, докосвала тялото му, беше пропита с мириса му, надупчена цялата от куршуми. Без умора, с часове беше търкала и чистила наранената си душа. От време на време от устата й се надигаше мъчително стенание и прерастваше във вопъл.

Аз умрях в онзи ден, Азра! Кажи ми, какво е смъртта?

Тишина, самотата на оставащия. Свят без въздух и вода. Сянката на едно повехнало усмихнато лице и нощи, продължаващи стотици часове. Безгрижното чуруликане на врабчетата призори, от което боли сърцето.

С времето човек се примирява, живее, срамувайки се, че е жив.

Казах ви да ме погребете до него, не го направихте.

Той беше погребан във военното гробище, мамо.

Поисках да се грижиш за Алие, но ти и това забрави…

Не съм забравила, мамо, помня всичко.

Мъртвите не знаят какво става после. Не мога да разкажа на мама, че в главата си чувам екот и пукот, като че ли е станало земетресение. Че не мога да се кача в таванската стая. Защото се страхувам, че ще видя там Ферда и Алие, вкопчили се един в друг.

21.

Ако успея да изляза оттук, ще изгоря тази тетрадка. Няма да позволя нито дъщеря ми, нито адвокатът ми да прочетат тези редове. Защото ми се струва, че когато попадне пред нечии очи, разказаното ще загуби своята чистота.

Докато пиша, понякога ме обхваща чувството, че съм се освободила от самата себе си, че не съм аз тази, която седи на масата. Тази килия, тези грозни неща, завеските, които разделят наровете се разкъсват и разпиляват. Мястото и времето се променят. Например, въпреки че не го искам, дни наред следя сенките от прах на Ферда и Алие. Виждам ги в кухнята, говорят си шепнешком и се смеят. Сутрин радостно отиват към колата… В миналото, когато обичах Алие и Ферда, не бих могла да си представя, че един ден ще си спомням с омраза за тях. Понякога, когато ме обхващаше подозрението, че съм пренебрегвала Ферда, че съм гледала високомерно на него, омеквах, но сестра ми ще бъде мой враг до смъртта ми. Така и аз не нарушавам правилото. Жените изпитват много повече омраза към жените, с които мъжете им са били, отколкото към мъжете, които са им изневерили. Изневярата на мъжа може да се прости, но на жената, протегнала ръка към онова свещено нещо, никога. Това е несправедливо. Но моето положение е различно. Онази жена е моята сестра.

Тази сутрин се видях с адвоката си. Каза, че заключението от аутопсията ще бъде готово до една седмица. Ако е благоприятно за нас, има голяма вероятност да не се явявам пред съда. Доста се потрудил, за да ускори заключението.

В килията пак има врява. Всеки говори нещо. Стават два месеца, откакто дойдох. Не можаха напълно да ме приобщят, но ме асимилираха, сложиха ме в ред. Ако изключим няколкото словесни свади, не бях имала други сблъсъци с жените, с които живеехме наблъскани като сардели. Не наруших правилата, не буйствах.

Това място не е приятно, но неизвестно защо, се чувствам по-уравновесена, по-спокойна. Спя добре. Снощи за пръв път откакто съм тук, сънувах Ферда. Още със събуждането си започнах да пиша:

Изкачвам се по дълга вита стълба нагоре. При всяка моя крачка дървените стъпала скърцат под краката ми. На края на стълбата тесничка площадка, която завършва с черна врата. Открехвам я, влизам в полутъмна стая, осветявана от слаб лъч, който влиза през едно малко прозорче с мръсно стъкло. Вътре мирише на дърво, ябълки и прах.

Изведнъж виждам Ферда. Седнал е на стол с висока облегалка пред купчина писма в гигантски пликове, която стига до кръста му. Върху пликовете е написано името му.

Издърпва един по един пликовете от купчината, отваря го, прочита наслука няколко реда, смачква го и го захвърля. Това са писмата, които аз му написах, но не изпратих. Значи по някакъв начин са попаднали в ръцете му.

После изведнъж поглежда към вратата. За миг погледите ни се срещат, скача, блъска стената зад себе си и избягва през отворилата се тайна врата.

Бързо слизам по стълбата, по която съм се качила, следвайки отдалечаващите се стъпки на Ферда. Стигам до едно подземие. Ферда го няма. Изведнъж виждам капак на пода и Алие до него. Искам да изтичам и да вдигна тежкия капак, но се блъсвам в Алие или тя се нахвърля върху мен. Падаме на земята и се сборичкваме. Тя ухапва ръката ми и я разкървавява, а аз й скубя косата. В един момент главата й остава гола. От ръката ми върху лицето й тече кръв.

Дали сънищата ми не се връщат обратно? Онези кошмари, които ме изяждаха и нощем, и денем.

Като се върна назад и погледна последните четири месеца, през които чаках Ферда, сега виждам една жена на границата на лудостта. В онзи период живеех в трескаво вълнение, разпалвано от скрити желания и омраза, в свят на халюцинации. И се страхувах да не полудея. На човек, който изпитва такъв страх, разсъдъкът му е на място. Не искам да ме освидетелстват, че не съм с всичкия си. Пак ще говоря с батко Ирфан.

Тук може да остана много дълго, но колкото и да продължи, ще чакам деня, в който ще изляза. Аз съм свикнала да чакам. Научих се да чакам, станах майстор.

Втората безумна фаза, през която чаках Ферда, продължи от края на декември до началото на април. Точно четири месеца. Четири дълги месеци, които ми се сториха като четири години.

После една привечер… Петък ли беше, когато дойде? Или четвъртък? Не, беше петък, сигурна съм. На връщане към къщи се бях отбила на пазара. В антрето още стояха торбите с плодове и зеленчуци. Пролетни зеленчуци, листа от прясна рукола, няколко ябълки, които се бяха търкулнали на пода.

Когато се позвъни на вратата, помислих, че е дошъл пазачът, чистачката или някой съсед. И пак по навик попитах — кой е? И тогава чух неговия глас. Аз съм, каза Ферда.

Тръгнах към вратата, сдържайки дъха си, като че ли невидима ръка ме беше стиснала за гърлото. Преди да отключа, се подпрях на закачалката в антрето. Бавно се обърнах и погледнах през шпионката, за да се уверя по-добре. Там стоеше в далечината някой с рибешки очички, мъничък, изкривен.

Когато открехнах вратата, го видях срещу себе си — уморен, като птица, която много дълго е летяла, оставяйки зад гърба си жълтеникавия сумрак на залеза. Гаменски беше поставил ръката си на касата на вратата, на лицето си беше лепнал горчива, но подигравателна усмивка. С преметнатото през рамо черно яке, сивия платнен панталон и тъмносиня риза беше, както винаги, привлекателен. Беше се попроменил, естествено, на лицето му се бяха появили бръчки, а върху устните си беше пуснал грозни отвратителни мустаци.

Бегло се спогледахме. Очите му бяха тъмни, нито интерес, нито копнеж, изплаших се. Заприлича ми на зловещ поп пика, изскочил от колода фалшиви карти, свих се, поколебах се дали да се дръпна назад и да го пусна да влезе. Дори се опитах да затворя вратата, но той като нахален търговски агент сложи крака си, при това крака с протезата, и с бастуна в ръката си леко ме блъсна и влезе вътре.

Ето така се завърна в живота ми, за да не го напусне повече. Завърна се след две години, когато бях повярвала, че съм се освободила и защитила от лъжите, обясненията, безразсъдните заминавания и връщания, от изневерите и маниите.

Не бях готова да се срещна с него.

Знаех, че ще дойде, но го очаквах някоя вечер след полунощ. Не и в тази обикновена вечер, когато животът от включените телевизионни екрани преливаше на улицата, виковете от детските игри нахлуваха в стаите, а първите щъркели тракаха с клюнове върху комините. Опирайки се на бастуна и леко накуцвайки, мина между разпилените ябълки по пода в антрето и равнодушно тръгна към хола, като че ли през тези две години нищо не се беше случило.

Още в онзи миг почувствах, че враждебността между нас продължава, че ще е достатъчен и най-малкият повод, за да приключим играта. Стъписах се. Докато го очаквах, като че ли напълно бях забравила що за човек е и сякаш с новата си представа за него го бях превърнала в друг човек. Ако на вратата се бяхме погледнали в очите и бяхме разменили няколко думички или лекичко се бяхме докоснали, щях да разбера, щях да си спомня — грубостта му, студенината в очите му. Те щяха да разсеят вълнението ми и да ми напомнят, че няма никаква база, за да се съберем отново.

Спря в средата на хола, в който се бяхме любили и карали пет години. Огледа се, може би търсеше какво се е променило. С привично движение захвърли якето си върху облегалката на един стол. После отиде пред широкия прозорец, който се отваряше към верандата, и погледна разцъфналата череша, като че ли тя му беше липсвала най-много.

Чувствах се като нападната. Облечена бях със стар пуловер и панталон, бях потна, неглиже. Замотах се малко, за да не отида веднага при него и да дойда на себе си. Взех пазарските торби и ги отнесох в кухнята, измих ябълките и ги подредих в чиния, поставих зеленчуците в хладилника. Ако беше видение, придобило плът и кости, ако беше сън, дадох му време да се оттегли.

Без да бързам, избърсах кухненския плот. Бях объркана. Силно исках да вярвам, че това е реалност, страхувах се посещението му да не се окаже сън като предишните.

Качих се на горния етаж, сресах косата си и я събрах. Избрах тъмносиня рокля от вълнен жоржет с дълбоко деколте, заради което се бяхме скарали, когато ме обичаше и ревнуваше. Каквото и да става, исках да изглеждам красива пред него. За да разбере, че моето самочувствие, красотата ми не са се повлияли от неговото отсъствие, и да изпита съжаление. И пак, без да знам защо, се страхувах, че като се върна в хола, няма да го заваря. Но нали все пак го бях видяла?! Халюцинация, мислех си.

Спомних си сутринта, когато ме напусна. Бях напрегната, ръката ми трепереше, наложи се два пъти да си оправя червилото, което се беше размазало, докато шофирах.

Последният му поглед към мен, ръката му, която размаха във въздуха, омразата в очите му, щъркеловото гнездо на покрива, не можех да намеря нищо общо между мен и чуждия човек долу.

Докато с треперещи пръсти си слагах обиците, които той ми беше подарил, единственото нещо, в което не се съмнявах, беше, че мъжът, с който смятах, че съм останала обвързана, независимо с какви чувства, няма нищо общо с мъжа, който влезе в хола.

Погледнах се в огледалото. Събух чехлите, които не подхождаха на роклята ми, и обух черните си обувки с нисък ток. За да изглеждам така, сякаш е дошъл чужд човек на гости, и за да стъпвам по-здраво на земята. Виеше ми се свят, когато тръгнах надолу по стъпалата. С цялото си сърце желаех да се е изпарил или да си е отишъл. Нали беше дошъл, това беше достатъчно, вече не го исках. Сянката му дори щеше да ме ядоса, ако още беше там.

Изведнъж се почувствах глупава, смешна. Защо се впускам в нови страдания! От какво да се страхувам? Бих могла да го отблъсна с доволна усмивка, да погледна в арогантните му очи със същата студенина. Като си тръгваше от къщи, повличайки се подир една жена — при това какво тръгване, го предупредих, че самотата, в която ме тласна, ще сполети и него по същия начин и дори някой ден да се върне, няма да можем да я преодолеем, защото вече ще бъдем различни хора.

Никога няма да има такъв ден!

Глупак! Ето че този ден е днес!

За миг спрях на прага на холната врата, беше там. Още стоеше, както го бях оставила, пред прозореца. Обърна се.

— Къде изчезна, ела при мен!

В гласа му се долавяше леко подигравателен тон. Нервна неестественост. Приближи се с накуцване, усетих студената му ръка в дланта си и бързо се дръпнах назад. Полуобърна лицето си към вечерната светлина. Засмя се. Посочи с глава градината.

— Черешата е напъпила. До ден-два ще сложи булчинската си премяна…

Баналност. Всяка година я казва. Напрегнат е, стои прав. Напомни ми за един висок мъж, леко побъркан, с опърпан вид, който от време на време идваше в аптеката да проси. Движенията му бяха схванати, боязливи.

— Много си отслабнал, променил си се, добре ли си?

— Уморих се, съсипах се — отвърна той. — Но ти си все същата.

— Защо не седнеш.

— Заради мен ли се разкраси, или очакваш някой друг?

Беше неговият глас, както винаги леко подигравателен, с отсянка на меланхолия, но все още непокорен. Направих се, че не съм чула въпроса му.

— Мислех, че повече няма да те видя — казах аз. — Дойде да си прибереш вещите ли?

— Всъщност, аз…

— Можеш да вземеш, каквото искаш. И бездруго съм отделила твоите. В таванската стая са.

За миг сянка падна върху лицето му. Като че ли искаше да прогони някаква срамна вина, размаха ръка, както се гони досадна муха.

— Не, благодаря, нищо не искам. Потърсила си ме, когато бях в болницата…

— И след това се обадих. Не можахме да говорим. Но за какво всъщност щяхме да говорим?

— Е, аз реших да се отбия, да ти благодаря.

За тези ли неща разговаряхме в първия момент? Какво му стана на моя мозък, които пази дори най-незначителните, най-безполезните подробности? Опитвайки се да уловя времето, ровя из мъртвите листа и се уморявам от спомени. Времето се разтяга като опънат ластик, огъва се, увива се и навява тъга.

Случилото се през онази вечер си спомням в умален вид. Като в картонените макети.

Седнали сме пред прозореца един срещу друг, далечни и несигурни и гледаме спускащата се вечер. На същото това място бяхме преживели безизходни ситуации, внезапни заминавания и завръщания, но в този момент, от страх, че ще излязат наяве взаимните ни грешки, се въздържахме да си ги припомняме. Освен това синьо-зеленият сумрак, идващ от градината, заради който все по-трудно различавахме лицата си, увеличаваше дистанцията между нас.

— Защо не телефонира, че ще дойдеш — казах. — Щях да се приготвя.

— Безпокоя ли те?

— Изненадах се. Не те очаквах. А и мина доста време.

— Какво мислиш за случилото се?

— Вече не мисля. Казвам си, такъв е животът.

— Какъв?

— Такъв, като нашия. Няма какво повече да се направи.

— Права си. Можеше и да съм мъртъв.

— Не умря. Уби едно дете.

— Беше катастрофа. Освен това не шофирах аз, а сестра ти.

— Как така й се довери да тръгнеш с нея на път?

— Бях пил. Тя беше взела книжка, добра беше. Излъга, разбира се, каза, че аз съм шофирал. Няма значение, има полицейски протокол. Значи й повярва?

— Не съм виждала никого, само каквото чух от тук от там.

— Де да не беше станало така. Човек не може да оцени навреме това, което притежава. — Млъкна, горчиво присви устни. И продължи: — Някои неща не можеш да ги прецениш от днешна гледна точка.

— Изглежда, си размислил, докато си лежал в болницата.

— Като се обърна и погледна назад, виждам, че в живота ми съм допуснал една-единствена безсмислена грешка.

— Коя е тя?

— Това, че те напуснах. Глупост беше, откровено ти го казвам.

— Според мен грешно беше мястото, където отиде. Ти избяга от обичта. Чувстваше нужда да бъдеш обичан, но не умееше да обичаш, страхуваше се.

— Изглежда, и ти си мислила за нас. Вероятно си забелязала, че се опитваше да господстваш над мен. Ти изживя любовта си като тирания.

— И преди съм чувала тези думи. Щом като си дошъл, кажи поне нещо ново.

— Загубих единия си крак, знаеш ли? — Поклатих глава. — Вече съм половин човек. Много е трудно да се съвзема.

— Човек може да живее и по този начин, ще свикнеш. Очакваш да те съжаля ли?

— Нищо не очаквам от теб. Ако искаш, веднага си тръгвам.

Млъкнах. Не исках да си тръгне. Трябваше да му бъда обидена, но не бях.

Преди малко бе стиснал ръката ми, задържайки я по-дълго, отколкото очаквах, а когато не отвърнах на опита му да ме прегърне, сведе глава. Може би затова ме обзе надеждата, че ще е искрен. Едновременно с това в мен имаше дълбоко недоверие и нежелание да говоря.

Толкова много пъти се бяхме заигравали на финалната линия, така се бяхме наранили и изтормозили, че беше по-добре да седим мълчаливо.

Сега и двамата изглеждахме невинни. Не беше останало нищо от предишната ни нападателност и амбиции. Отминалото време беше притъпило моите изисквания, неговата прекадена самонадеяност. Изчаквайки реакциите си, се гледахме един друг. Трупаните в отсъствието му думи се подреждаха, готови да излязат.

Запалих лампата на масичката до мен. Обходих с поглед хола. Всичко изглеждаше така, както преди той да дойде. Когато обърнах поглед към Ферда, очите ми запламтяха.

— Какво да ти предложа? — Нарочно станах, за да попреча на сълзите ми да потекат. — Искаш ли да пийнеш нещо?

— Да, с удоволствие. Знаеш ли, после много ми домъчня за теб, за първите ни дни. Имаше време, когато мислех да се върна, но не ми стигна смелост. Няколко пъти минах покрай вас, не посмях да позвъня.

Повдигна глава и ме погледна. Желанието ми се беше изпълнило, бяхме лице в лице. Един повей, една все още неоформена мисъл се прокрадна в съзнанието ми. Почувствах задоволство, което ми беше познато, но не можех да назова. Усетих, че нещо се е променило, че заедно с мъжа, който се беше завърнал, преминаваме от настоящето към друго време, към бъдещето.

Отидох в кухнята. Краката ми трепереха, извадих от хладилника лед и потърсих газирана вода. Беше дошъл след мен, застана на вратата, гледаше ме. Но на лицето му го нямаше онова лукаво изражение на самозащита, което така добре познавах. Следеше ме с равнодушна прямота. На бляскавата светлина забелязах следа от порязване при брадичката му. Горкичкият! Откъм кухненския прозорец за миг се дочу нежно, любопитно, трескаво шумолене. Лястовичките бяха свили гнездо на балкона. Успокоих се. Протегнах чашата си към него.

Устните му се раздвижиха, сякаш искаше да каже нещо. Чашата натежа в ръката му. В уморения му поглед имаше такъв зов, че се усмихнах с достойното мълчание на победения към онзи, в чиято победа се бе прокраднало съмнение.

— Мустаците не ти отиват. Променят лицето ти.

— Ще ги обръсна.

— Не ги бръсни заради мен. Казах го ей така.

Още бяхме в кухнята. Изведнъж седна на масата. И аз се подпрях на плота. Не беше докоснал питието си. Опитваше се срамежливо да скрие надеждата си, че може да се върне обратно. Известно време постояхме в нерешително мълчание.

— Пак стигнахме до същата точка — каза най-после. — Хората или се развеждат, или продължават. Ние не можахме да направим нито едно от двете. А сега си много далече от мен. Не ми позволи дори да те прегърна.

Страхувах се, че ще се хвърли на врата ми и ще се разплаче. Щеше да ми е противно. Щях да го намразя заради слабостта му.

— Аз вече нямам нужда от твоята любов, Ферда.

Като че ли се просълзи. Отпи глътка от питието си.

— Друг ли има? Естествено, нова любов… Не мога да кажа, че не съм си го помислял.

Погледна ме за миг — разочарован, смачкан, обиден.

— Да не правим мелодрами — казах аз. — Не можеш да се държиш, сякаш нищо не е станало. Още не сме се разплатили.

— Добре, как искаш да се разплатим?

— Не знам. Мисля, че вече няма значение.

— Хайде, кажи? Как искаш да ми отмъстиш?

Гласът му беше и безмилостен, и прелъстителен.

— Най-добре е да дойде от само себе си. Ще останеш ли за вечеря?

Продължи да ме наблюдава, докато приготвях вечерята. Каза, че продал оранжерията в Ялова, мислел да се захване с друга работа. Например да напише книга за оранжерийното производство или… щял да помисли. Баща му купил едно място в Бебек[1], за да влезе в ресторантьорския бизнес. Единият етаж ще бъде за риба, другият за месо. Можел да бъде управител. Мечтаеше. В главата му нямаше конкретна идея.

Имах желание вечерта да мине леко, приятно. Докато миех салатите, си спомних една лятна утрин, когато вървяхме под слънцето с кошници с цветя и се смеехме.

Краят на всеки сезон, който бяхме прекарали заедно.

Утрините, когато закусвахме в градината, опитвайки се да прогоним пчелите.

Вечерите на терасата в летните нощи.

Неделите, в които се разхождахме с лодка в езерото.

Мрачните ни и светли мигове, в които преминавахме бързо от едните в другите.

Лявата страна на леглото. Да можеш да разговаряш, докато сънят бавно те наляга.

Времето, когато под топлата му тежест свършвах и отмалявах от страст, а щом паднехме един до друг, плачех от силата на страстта ми.

Краката му, бедрата му.

Нощите, в които копнеех да умра или да се превърна в дърво.

Сънотворните ми хапчета, сънищата.

Спрях и погледнах към Ферда. Спомените ми изведнъж се изтриха. Видях човека, скрил се под повърхността. Беше наранен, неуверен, подозрителен. Нямаше нищо, което да излъчва светлина. Да му дам надежда, означаваше да се хвърля в тъмното в басейн без вода.

Набързо приготвих нещо леко. Салата, картофи, по едно парче месо. Когато затварях вратата на кухненския балкон, хвърлих поглед навън.

Беше необичайно красива априлска вечер. Във въздуха се усещаше мирис на пролет, а върху тъмносинята черта на хоризонта се виждаха малки светлинки, които се пречупваха в красивата червенина на залеза. Колко подходящо беше това място, за да се раззеленят у човека детинските мечти да живееш и да бъдеш щастлив. Колко бе хубав светът. Колко щастливи щяха да бъдат хората, ако не съществуваше любовта, мечтата да обичаш някого до смъртта си. Това невъзможно, лудо желание.

— Дойдох с влака, мириша на пот, мога ли да се преоблека?

— Всичко, което си оставил, е горе, в твоя гардероб.

Погледнах след него. Беше му трудно да се изкачва по стъпалата. Спря на площадката, посочи крака си и се усмихна.

— Не съм зле, нали? След време ще захвърля бастуна, тогава ще бъде още по-добре!

Когато слезе долу, се огледа, сякаш му беше домъчняло за пердетата, шкафовете, масата.

— Всичко е както преди. Дори телевизорът е на същото място. Знаеш, че обичам тази къща още от деня, когато я видях за пръв път.

— Колко жалко, че не успя да обикнеш стопанката — пошегувах се аз.

Той тъжно се засмя. Погледът му се спря върху малкия стъклен бюст на бюфета. Отиде и го взе, погали го.

— Памет! Къде го намери, бях го загубил.

— Там, където го беше захвърлил.

Седнахме на масата. Нямаше апетит, повече пиеше, вместо да яде. Като че някаква неизвестна болест го беше поразила отвътре, насилваше се да изглежда добре, но беше предпазлив, неестествен. Не можеше обаче да се откаже да иска по свой си начин нещо, което не може да притежава.

Искаше да се върне в къщи, посвоему.

Обичаше ме, посвоему.

Беше прав, посвоему.

Вероятно заради трудните дни, които беше преживял, от време на време ме гледаше, като че ли не ме познава, фиксираше ме. Нямаше значение. Не ме интересуваше какво ще разкаже или няма да разкаже. Знаех какво е преживял, знаех за разочарованията и разрухата, с които се беше сблъскал, не исках да споменавам името на Алие. Студенината, строгата премереност при посрещането ми бяха достатъчни, нямаше нужда да го измъчвам повече в тази първа вечер от завръщането му. А и не бях напълно сигурна, че се е върнал по собствено желание.

Междувременно се оплака, че е в дупка.

— Ако не беше толкова категорична, нямаше да затворя оранжерията. Работата беше уредена, имах опитни хора и щях да я възстановя.

— Ако беше поговорил с адвоката ми, можехме да се разберем.

— Не си справедлива, Азра. Не ти ли трепна сърцето?

— Мислиш само за себе си, както винаги не те интересува какво чувствам аз.

— Признавам, че като идвах насам, си мислех дали бих могъл да те спечеля и да възстановя оранжерията. Исках да видя дали е възможно, или не.

— И какво видя?

— Прекърши ми надеждата. В теб са се на трупали чувства, които не трябва да се появят на дневна светлина.

— И какви са те?

— Не знам дали забелязваш, но в сърцето ти има враждебност, достатъчна да унищожи и двама ни.

За момент ми се стори, че ще припадна, но нямах намерение да отстъпя.

— Ти направи това, ти я сложи там.

Заех се да прибирам масата. Очите му угаснаха, лицето му потъмня, уморено от играта, която играеше.

— Добре, сега печелиш, едно на нула — въздъхна той. — Какво ще кажеш да се бием до последния рунд, докато единият от нас падне! Тази игра ще ти хареса, нали?

Обикнах го, защото беше човек, който не можеше да бъде оприличен на никого, поне аз си мислех така. Но пък в този момент го намирах за доста елементарен и обикновен. Не бях с каменно сърце, за да не виждам, че с всичките му достойнства и недостатъци този мъж, с когото споделих част от живота си, бе отворил пред мен, добри или лоши, но съвсем нови прозорци. Но в същото време нямаше съмнение, че е нетърпим.

— Времето, което си прекарал с Алие, ти се е отразило зле — казах ядосано. — Останал си без достойнство! Не биваше да идваш.

— Ти сляпа ли си, не виждаш ли колко много се нуждая от твоята помощ? Ти си ми жена!

С мек глас ми разказа, че иска да се измъкне от дупката, в която е паднал, че копнее за подреден живот.

— Естествено без теб, без твоята подкрепа няма да успея — едва не проплака той.

— Аз не съм толкова силна, Ферда. А и е трудно, много трудно.

Опитах се да се успокоя, като се помотах в кухнята. Не можеше, не, не биваше. Беше ме използвал егоистично, беше ме сдъвкал и изплюл. Всъщност аз бях тази, която имаше нужда от помощ, от обич, от някого, който да ме хване за ръката.

Какво очакваше той от мен?

Да изплатя задълженията му по кредитите, да възродя оранжерията, да превържа раните му и да го успокоя в прегръдките си? При това в думите му, в държанието му нямаше дори мъничко копнеж, трошица обич, истинско разкаяние, което да ми даде сили. Не изпитваше дори нужда да ме попита какво съм правила аз две години, как съм живяла. Това бе пресметнато идване. Работата му беше опряла до съпружеската връзка, от която се беше отрекъл.

Когато се върнах, той се беше подпрял на канапето, беше напрегнат, сякаш се готвеше да си тръгне, пушеше цигара. Усетих, че се опитва да ме заплаши, че си тръгва. Знаеше колко съм слаба, но методът му беше погрешен. Стегнах се, седнах изправена във фотьойла срещу него. Известно време постояхме мълчаливо, без да се поглеждаме.

— Ако си подадем ръка, ще успеем — промълви той. — По-рано го направихме. Пак ще го направим.

— Вече не, Ферда — казах аз. — Няма я онази любов. Ние не сме вече ние.

— Кой е? — попита внезапно.

— За какво говориш?

— За любовника ти.

В погледа му към мен долових омраза, за миг се поколебах.

— Не го познаваш, не си го виждал.

— От колко време продължава?

— Откакто те заварих да се любиш с Алие в таванската стая.

— Око за око, зъб за зъб!

— Можеше да бъде всеки друг, освен теб — казах аз, редейки бързо и гневно една след друга думите. — Ти беше от едната страна, а от другата — всички мъже.

— Това ли е тайната, която щеше да ми разкриеш онази нощ, но след това се отказа?

— Остави тези неща, Ферда.

— Добре, щом си щастлива, няма проблем.

— Щастлива ли? От две години те чакам. Ти си кръгъл глупак.

Спрях. Този глас, който беше моят, бе изпълнен с мъка, която нямаше връзка с мен.

— И аз чаках — каза той. — В болницата дни наред чаках да дойдеш. Бях съсипан, надявах се, че като моя съпруга ще се заинтересуваш от мен, но ти дори не си направи труда да дойдеш!

— Не дойдох, защото исках да умреш. За да свърши мъката, която ме изгаряше — извиках аз.

И заплаках.

Стана, като се опираше на облегалката на фотьойла.

Гласът бе неговият, очите бяха неговите, но лицето му беше лице на съсипан човек.

— Изпитваш удоволствие от тази болка. Изпитваш мазохистично удоволствие, затова изпаднахме в това положение. Тази е причината да не ти съчувствам! Да беше ме убила онази вечер. Извади нож, не си забравила, нали, да бях се оставил да ми прережеш гърлото. И двамата щяхме да се отървем.

Изведнъж стана от масата и без бастун, накуцвайки, излезе на терасата.

[1] Квартал край Босфора — Бел.ред. ↑

22.

Поседя доста време в тъмното. Наблюдавах го, докато се преструвах, че чета вестник. Когато влезе, си наля още едно питие и дойде до мен.

— Да приключим темата, ще поседя до теб и като си изпия чашата, ще си отида — каза той.

После си наля още едно питие. Говореше за баща си, за политика, за икономика. Усещах в него чувство за вина и потиснатост, но и инат. Беше ясно, че не е готов да го отблъсна. Искаше да си тръгне, но не можеше, искаше да се помоли, но не умееше. С шумното си и истерично поведение изглежда очакваше, че изведнъж ще се отвори някаква врата.

И аз бях объркана — исках да си отиде, но и да остане.

Какво всъщност исках? Може би една внушителна заключителна церемония.

Така стана полунощ.

— Тук ли мислиш да останеш тази нощ? — попитах.

Каза, че вече е късно и ще му е трудно да намери кола. Щял да си отиде сутринта. Можел да спи на дивана в кабинета. Тъй като не исках да оставам с него на един и същи етаж, така беше удобно и за мен. В онази стая бе осъмвал много пъти, беше свикнал.

Донесох възглавница, одеяло и пижама от горния етаж. Приготвих му постелята, а когато тръгнах да излизам от стаята, ми пресече пътя и като ме заключи в прегръдката си, подпря ме на вратата.

— Защо не ме уби в онази ужасна вечер на признания?

— Нямах такова намерение, не исках да ме докосваш, това е всичко.

— Искаше да умра, сама го каза. Можеше да дойдеш, след като заспах, и да ме убиеш, нали така, можеше да ме убиеш! Повечето жени убиват мъжете си, докато спят, защо не го направи?

— Не те обичах… Не си струваше да изпадна в беда.

— А сега?

Настръхнах.

— Ела на себе си, какво искаш, опитваш се да ме изплашиш ли?

Исках да се отърва от него, да издера лицето му, но той ме привлече към себе си и ме целуна, хапейки силно устните ми. Грубо, гневно, без да му омръзне. После се дръпна назад и се засмя. Почувствах вкуса на кръвта в устата си. Блъснах го, не ме пусна.

Настъпи момент на концентрация. Отначало меката експлозия от опознаването, после разбирателството на телата и след това бърза, трескава прегръдка като насън. Сън, да, върнаха се всички сънища, които сънувах, когато копнеех за него. Почувствах топлината му. Ароматът на кехлибар.

— Обичай ме отново. Моля те, обичай ме пак — мърмореше той.

Макар че вероятността беше малка, но беше ми минало през ума, че с подобни сцени може би проверява границите на моето малодушие. И бях решила да остана равнодушна, но в гласа му се прокрадваше такъв непреодолим призив, че нямах сили. В онзи миг нямаше никакъв копнеж, любов, омраза. Чувствах само огъня на тялото си.

— Обичай ме отново — повтаряше непрекъснато той. — Обещай ми, че пак ще ме обичаш.

Преди раздялата, на ръба на пропастта, в онзи период, когато се бяхме отдалечили от близостта, всяка вечер се любехме със странен гняв, удряйки се и наранявайки се. По този начин видяхме как лишеното от обич насилие окриля желанието, първичното желание. Все едно да изгориш жив!

Завлече ме към канапето. Седна в края на постелята, която му бях приготвила, бързо свали протезата си. Съблече се и се плъзна до мен. Макар да беше по-мълчалив, по-тежък, все пак беше той. Целувките, ласките му бяха същите, но не беше точно той, необуздаността му беше лъжлива. Беше толкова напрегнат, енергичен, нетърпелив, че ме обзе чувството, че е само една форма, но не е съвсем същата. Това сбогуване без обич, което продължи толкова дълго, остави в мен тъжна, огромна празнота.

После имаше моменти, в които ме обхващаше чувството, че въпросното любене съм го гледала отвън, от фотьойла край прозореца. Това беше финалната церемония, която очаквах.

Лежеше до мен по гръб, със затворени очи. Потърсих по лицето му някаква промяна, намерих забавляваща се, гнусна, дяволска усмивка. Беше толкова далече от мен, че почаках да отвори очи и да ме погледне. Малко ласка, една мила дума. Изведнъж като че ли дочух смеха на Алие. Беше там, между нас, в мозъка на Ферда.

— Без да ме пожалиш, ме пожертва заради нея. А сега си дошъл да ми преброиш ребрата.

— Алие беше нещо голямо, по-голямо, отколкото можеш да си представиш — каза той. — Тя беше първата ми любов, с нея открих какво е любовта. Беше красива, но истинска лудост.

Очите му още бяха затворени. Като че ли имаше неща, които не искаше да си спомни. Мъжът, невярващ в любовта! Как така се случи, че се поддаде на онази необещаваща надежда, на лъжливата радост и си тръгна?

Говореше глупости, искаше да ме нарани, да ме подлуди. Ужасена и объркана, се помъчих да повярвам, че думите му не са истина. Две години чаках да се върне! Това ли беше срещата, която си представях и се опитвах да пресъздам?

— В такъв случай защо си тук, каква работа имаш при мен? Не се ли насити да ме унижаваш!

Поисках да стана, но той се надвеси над мен и ми попречи.

— Между мозъка и тялото ми имаше непреодолима дистанция. Презирах я, но и не можех да се откажа от нея. Бягах и се приютявах при теб, но ти по никакъв начин не поиска да ме разбереш.

— Какво да разбера?

— Че пропадах! Молих й се, потъпках гордостта си, унижих се, дадох й всичко, задуших я с настойчивостта, с любовта си, но тя ме остави.

Бях толкова изтощена, че станах с мъка, качих се в стаята си. Свих се под юргана. Лежах със затворени очи и в унес, подобен на припадък. Не знам защо, но си мислех, че ако иска, ще му разреша да остане при мен. Бях отмъстена. Вместо мен, го бе постигнала Алие. Тя го беше накарала да преживее по-лоши неща, отколкото преживях аз.

Вече няма значение! Като няма любов, свършва и омразата. Тъй като и у трима ни не беше останала любов, някои неща можеше да се оправят. На този свят съществуваха милиони хора, които живееха със спомена за опитомената си любов, съхранена в паметта им. От време на време щяхме да се изкарваме от кожата си за няма нищо. Да си организираме малки скандали, но бяхме преодолели най-голямата вълна.

Корените бяха живи. Можехме отново да построим оранжерията, да остареем заедно. Вече можех да заспя.

Разсъмваше се, когато дойдох на себе си, стресната от силна музика. Станах и слязох долу. Ферда седеше в хола. Вдигнал нагоре лицето си, със силно стиснати устни, се беше унесъл в музиката. Беше само по долнището на пижамата. Светеше само една лампа и пурпурът на зазоряването се отразяваше вътре. Слушаше „Мадам Бътерфлай“.

Намалих музиката. Върху масичката до него стоеше преполовена бутилка уиски. Разтревожих се, че е пил през цялата нощ. Седнах на облегалката на канапето. Дълго време останахме мълчаливи. Беше обръснал мустаците си, беше си сложил протезата, от крачола на пижамата му се виждаше част от нея, розова пластмасова част, приличаща на водопроводна тръба с болтове в края.

— Наметни си нещо, ще настинеш — казах аз и му хвърлих шала за колене. Той не го взе, шалът падна на земята. Не ме чуваше, не ме виждаше. Не беше на себе си. Държанието му, погледът му, изразът на лицето му бяха страшни. Когато направих кафе и го донесох, видях, че плаче.

— Умираме и всичко свършва, нали така — каза, като че ли говореше на себе си. — Всичко. Какво спокойствие. Нямам сили да продължавам, нямам желание. Дойдох при теб, защото в мен мъждукаше надеждата, че може би ще ме разубедиш, но и тя умря. Винаги съм вярвал в твоята обич. Но и нея съм загубил.

Седеше, без да помръдва, и плачеше.

Не можех да повярвам на думите му, гледах го със затаен дъх и не знаех какво да кажа. Видях, че в ръката му, отпусната в скута, има макетно ножче. Направих няколко стъпки, опитах се да отида до него, за да взема ножа, но той вдигна ръката си, извади заострения край на ножа и го размаха към мен.

— Стой там, не идвай… Първо да се разберем… Ти ме изгони, но този дом е и мой. Върнах се, ще остана тук до края, разбра ли! До последния си дъх.

— Добре, прав си, запази спокойствие. Много си напрегнат, дай ми ножа, хайде, дай го.

Думите ми се смесиха с музиката. Понечих да тръгна към звънеца, за да повикам Хасан, но той стана и извика. Олюляваше се.

— Недей, да не направиш нещо погрешно! Иначе…

Обзета от паника, му говорех успокоителни думи, но не беше в състояние да ме чуе. Върна се, накуцвайки с протезата, влезе в банята в дъното на коридора, изтичах и го настигнах, разреши ми да вляза вътре. После затвори вратата, заключи я и се облегна на нея. Помолих го да я отвори.

— Пусни водата — каза той. — Напълни ваната.

Пуснах водата, сложих запушалката и почаках. Бях като парализирана. Гледах го. Лицето му беше бяло като платно. Ръцете му трепереха.

Скочих върху него, но той ме сграбчи за китката, борих се, но не ме пусна. Ножът остана в лявата му ръка. Опря го в гърдите ми и ме повлече към ваната, без да пуска китката ми, влезе в нея и се изтегна.

— Не се страхувай — каза. — Ще ми помогнеш, ще го направим заедно! Не искам да остане наполовина, трябва да се свърши окончателно, помогни ми!

Стисна в шепата си острата част на ножа, кръвта бавно потече, засили се, започна да се смесва с водата. Извиках, за миг потрепери, но не пусна китката ми. Отмести погледа си, гласът му беше дрезгав, сякаш идваше отдалеч.

— Виж как кървя… Нали е хубаво? Кажи, че е хубаво, хайде, кажи!

— Пусни ме, пусни ръката ми, пусни ме!

Със свободната си ръка грабнах подвижния душ и го стоварих върху ръката му, изпсува, хватката му за момент се разхлаби, освободих китката си. Хвърлих се към вратата, с мъка отключих и изскачайки навън, я блъснах и затворих.

Докато тичах към кухнята, отвътре се чу кратък вик, примесен с шума на водата.

Вик, който приличаше на вик на заклан.

Бях се намокрила, тресеше ме, не бях на себе си. Исках да мисля, но не можех, исках да заплача, но не можех. Отпуснах се на един стол, седях като дете, хвърлено във водата, без да знае да плува. После погледнах към часовника. Наближаваше шест. Видях, че е шест, знам.

Така си остана. На шест часа.

Сложих чай. Приготвих закуска. Чаках го.

Колко дълго се къпа, Ферда!

Излязох от кухнята, за да го потърся, кракът ми стъпи във вода, розова вода, която се беше разляла в коридора и течеше към балкона.

Бях спокойна, не знам защо, може би бях упоена, потънала в музиката, която продължаваше. Стъпвайки във водата, отидох до вратата на банята, отворих я. Видях кръвта, която беше изпръскала плочките и преливаше от пълната вана.

Ферда беше във ваната. Тялото му беше във водата, главата му се беше килнала настрани. Около гърлото му имаше силна червенина, която се смесваше с водата, течеше кръв.

Спрях чешмата. Махнах запушалката на ваната. Когато водата започна да изтича, видях разреза на гърлото му от край до край. Кръвта течеше като от водосточна тръба. Ръката му се беше провесила навън, в кървавата му длан беше макетният нож с изваденото докрай острие.

Не изкрещях. Не извиках. Казах името му, за да се събуди. Сви се, сякаш се опитваше да си поеме въздух, един хрип излезе от гърлото му. Малки кървави балончета се появиха на срязаното място. В следващия миг потрепери, тялото му силно трепна и после свърши.

Хванах се за мивката и бавно се строполих.

23.

Не казах на никого. Скрих го, да, държах го при себе си.

Почистих банята, измих него, ножа. Всъщност всичко беше във вода, в кръв и вода, не можеше да остане така.

Направих всичко, което трябваше да се направи.

Изкъпах се, изгорих в камината дрехите, с които бях облечена в онази утрин.

После стана нощ, обед и пак нощ.

После пак сутрин и същата черна нощ.

Не броях дните. Или времето беше спряло на шест, или ни беше оставило и си беше тръгнало.

Единственият знак, че времето върви, беше черешовото дърво в градината. Вечерта, когато дойде, беше напъпила. После разцъфтя от горе до долу, стана цялата бяла. Едно дърво не може да бъде мярка за време, знам. Ако е готово, в една нощ пъпките му се разпукват, ако пък не бърза, се разкрасява бавно. Тъй като не е лишено от чувствителност, понякога не се знае какво ще направи. Не бива да се забравя също, че въздухът, водата, температурата и светлината понякога може да бъдат измамни. Спомням си, веднъж черешката беше цъфнала през януари и замръзна. Годината беше лоша, най-трудният период в живота ми.

Зимата на измамите, на заблудите.

Тогава Ферда беше съжалил черешата, а не мен. Вече няма как да си го спомни. Много я обичаше. Непрекъснато я хвалеше. „Нашата пак облече сватбената си рокля!“ — казваше всяка пролет. Един от изразите му, които повтаряше непрекъснато, до втръсване.

Една сутрин откъснах от черешата разноцветни цветчета за него. Натопих ги в стъклена ваза и я поставих върху плота на мивката. Мъртвите могат да виждат цветята.

Съхранявах го във водата. Седях до главата му и дълго, дълго го гледах.

Бледите ленти, които розовата светлина разпръскваше върху водата, го покриваха като прозрачен юрган. Той спеше с наклонена встрани глава, затворени очи и гънка на недоволство на брадичката, която опираше във водата. Голотата му с леко сгънатия десен крак, отрязания над коляното чукан на левия, набръчканото в края бедро, ръцете му, плуващи свободно във водата, ми беше позната. Но неподвижността му беше много тъжна.

Беше далече от гласовете, очакванията, умората, вече беше безгрешен. Не се страхувах от формата, в която отново се настани в живота ми.

Около очните кухини чернееха дълбоки сенки. Тъмните вежди и косата, започнала да побелява на слепоочията, следата от малката раничка в края на устните бяха по-отчетливи. Макар че присъствието му беше малко неясно и блуждаещо, в сумрака беше убедително. Слагах хавлия на врата му, за да не виждам онази мрежа от мускули, нерви и вени, там, където беше срязана, подула се във водата и побеляла. Показваха се кокалчетата на пръстите му на лявата ръка, която беше наранена от ножа. Опази ръка, която някога ме галеше.

Гледах го.

Това лице, което така добре познавах, беше по-красиво, тъй като от него се беше изтрило изражението на отчужденост и омраза. За пръв път виждах същността му разголена. Дори в сравнение с, преди да станеше по-крехък, да се смалеше и разложеше, щеше да остане все такъв в огледалото на паметта ми.

Невинен, покорен, беззащитен.

Знаех какво трябва да направя; да телефонирам, да дам адреса и да поискам да дойдат да го вземат. Не можах да го направя. Протягах ръка към телефона и я дръпвах. Бях наясно, че съм закъсняла необяснимо, но в ума ми се беше загнездила сянката на онова, което щеше да стане. Колкото по-дълго продължаваше тази скръбна среща, а обстановката оставаше неясна, толкова беше по-добре. Пердетата ми бяха спуснати, не отговарях на телефона. Прибирах вестниците, които Хасан оставяше на вратата, стараех се да изглеждам нормално. Не искам да чистите, Шенгюл да не идва, аз ще ви се обадя. Бях между два свята.

Лягах си, но не можех да заспя, опитвах се с алкохол и цигари да разсея мрака в себе си, след няколко чаши поемах надолу по урвата. Тогава всичко се преобръщаше и пропадаше. Понякога се унасях на мястото, на което седях, после скачах стреснато.

Далечен телефонен звън стигаше до ушите ми, сирени, полицейски свирки. Един ден щях да се намеся в глъчката, щяхме да се намесим, знаех. Ще дойдат, ще вземат него и мен, ще ни отведат на различни места, после ще искат да им разкажа. Какво има да се разказва, как ще се разкаже?

Предметите вкъщи ме наблюдаваха. Дъските на пода роптаеха под стъпките ми, пантите на вратите крещяха, болезнено стенеха стъклените и порцелановите предмети. Щом се почувствах свободна, усещах на врата си дъха на някой, който се приближава и ще ме стисне за гърлото. Извивах се на мястото си, като че се дърпах от дълбока пропаст. Когато огладнеех, слагах в устата си няколко залъка хляб.

Една сутрин дойде Пелин. Не знаех колко време е минало. Тайно погледнах от прозореца на горния етаж. Минути наред звъня, блъска по вратата. Говориха с Хасан. Търсеше Ферда, не отворих.

Като си отиваше, беше навела глава, сякаш търсеше нещо между камъчетата на настилката на градинския път. Обиколи зад къщата, застана на градинската врата и много дълго гледа към прозорците. Очите й бяха странни. Баки я проследи високомерно, после се врътна и влезе в колибката си.

Идваха и други хора. Пощальонът, помощникът в аптеката и малката дъщеря на съседката с чаша с ашуре в ръцете.

Последна дойде тя, Алие, в един следобед с леля ми. Колко продължи посещението, може би пет минути? Най-много. Беше ли забравила сутринта, когато чакаше да си тръгне от тази врата, от този дом, беше ли забравила срама си?

Не можах да я позная. Лицето й, останало без блясък, беше отслабнало. Русата й коса не се виждаше. На главата си имаше грозна кърпа. Сиво пардесю, което се спускаше до глезените. Липсваше й само платнената чантичка с Корана. Аллах я беше взел при себе си. Вече не беше Русото момиче. Жената, която Ферда болезнено обичаше, явно беше умряла.

Колата на Шевки, последен модел, я чакаше на улицата. Амин. Докато зад прозореца, зад пердетата още един път проследих миналото, я оприличих на дете без играчки, оставено в тъмна стая. Не ме заболя.

Банята беше широка и просторна. За да наруша тишината, понякога спокойно, с кротък глас разказвах на Ферда за чувствата си, които поради гордост или липса на време не бях изразила дотогава. Разказвах някои подробности от прекараното заедно време в миналото, хубавите, приятни спомени, които не бях забравила.

Случваше се да се оплача, че съм кривнала по сенчести пътища, че съм плакала, когато съм губила контрол, от сполетелите ме разочарования и предателства, но веднага сменях темата. Внезапно се връщах към някоя разходка край морето, към някоя пролетна ваканция или одобряване сред цветята. Аз вярвах, че той ме чува и вижда, че тайно ме закриля.

Влизах, излизах, гледах го, без да се наситя, и виждах метаморфозата на живота му през отминалите години. Навеждах се и докосвах лицето му. Галех прасците, врата му, изненадвайки се, че не реагира на докосванията ми. Когато водата се разлюлееше, като че клепачите му трепваха за миг, едва забележима надежда…

Напразно. Той, Ферда, бившият ми любим и съпруг, включваше всичко това, но вече беше само едно странно трето същество, което нямаше качествата да бъде нито едно от тях. От сега нямаше да има нужда от съжаление и копнежи, страст, подлост и извинения. Нямаше да изпада в самота, нямаше да изпитва нужда да отбива въпросите ми с глупави оправдания. Беше се отървал от всички задължения, катастрофи, мъки и болести. Беше загубил детските и младежките си спомени, желанията и мечтите си. Страховете му, неудобните приключения, безсънните нощи, безнадеждността и омразата го бяха напуснали.

Или той тях.

Едно тяло, плуващо във водата между остарялото минало и несъстоялото се бъдеще, което няма как да дойде.

Всеки ден го миех старателно, като че беше чуплива статуетка или едра, бляскава риба. Хващах го под мишниците и повдигах главата му. Сменях хавлиената кърпа на врата му. Кожата му беше хладна, хлъзгава. По гърдите, гърба и краката се бяха образували петна, които се превръщаха от морави в кафяви, но още беше бял. Кожата му се беше опънала и изглеждаше по-млад.

Познавах и обичах всяка негова частица.

Онова, което ме съсипваше, беше, че вече я нямаше властта на онова красиво и невинно лице, на съблазнителното мъжко тяло, което галеше цветята и растенията, вдъхваше им душа, караше ги да живеят, взимаше шепа пръст и я хвърляше, обичаше жените и ги мамеше.

Лежеше там като детрониран крал.

Понякога ме обземаше чувството, че ръцете му ще заплуват към някоя нова страна или към бъдещето. Пред очите ми оживяваха походката му, усмивката, навеждането на главата, как поднасяше ръка към устата си… Много тъжно беше, че поради безпощадността на времето и свидливостта на живота не излезе нищо от мечтата, която си бях създала. Не беше тъга, не скърбях. Но онова тяло вече нямаше рамо, на което да положа глава.

За пръв път в мен повява радостният вятър на опрощението и разплатата.

Когато разлагането се ускори, а ледът, който приготвях в къщи, започна да не стига, се наложи да отида до аптеката. Добре се получи, видяха ме, че съм добре. Изсипах във ваната разтвора, забавящ разлагането, приготвен с формалдехид на прах. Нарекоха го подправяне на факти. Поради летливостта миризмата му беше много силна, изгаряше очите и гърлото ми и не можех да оставам дълго при него. Покрих ваната отгоре със стъклата от масата в хола и с плъзгащите се витрини на бюфета. Понякога отварях отдушника, за да излезе миризмата, и заедно с хладния, чист, пролетен въздух птичи гласове изпълваха банята. Мъртвите могат да чуват птичите гласове.

По миризмата ли разбраха, че изкъртиха вратата?

Когато дойдоха, държах чаша чай и парче хляб, бях в полубудно състояние. Смърдях, седях в един фотьойл с подлудяваща болка в главата и силно ми се повдигаше. Бледата дневна светлина падаше върху мен. Чух гласове. Шум, трясък от счупено стъкло откъм балконската врата. Викаха ме. Добре, помислих си, започна се.

Попитаха за Ферда, спи, казах.

В банята е, във ваната, извика някой.

Когато излязохме в градината, всичко беше мокро и след дъжда слънцето блестеше ослепително чисто.

На улицата видях линейка, след това Пелин, полицаят до микробуса крещеше, сипейки обиди по мой адрес, понечи да се нахвърли върху ми, хванаха го. Виждах краката му, беше обут с кожени ботуши в тютюнев цвят. Блъснаха ме отзад до една полицайка. Хвърлиха върху лицето ми одеяло.

Къде отнесоха Ферда?

Пазех го, не го занесох и захвърлих в някой ров, не го хвърлих в езерото с камък на крака. Никой не го опозна колкото мен. Не го прегърна със страст като моята. Защо не можах да го опазя, къде го отнесоха!

За да запазя мъртвеца от ярката светлина, палех само аплика от розово стъкло над огледалото на умивалника. Огледалата ме плашеха, не поглеждах, но въпреки това пред очите ми все изникваше един натрапчив образ. Зад моето лице внезапно виждах в сребристата светлина неговото лице. Както често ставаше в миналото, ме гледаше в очите с пълно безразличие.

Тогава погледът ми упорито се връщаше към огледалото.

Виждах там собствения си призрак, бледото ми отражение.

Необяснимата тежест на времето в точката, където сънищата и будуването се преплитат и невъзможността на онзи миг, наречен „сега“.

24.

Онези дни, за които казват, че били осем или десет, не могат да се разкажат.

Когато човек се сблъска със сериозна, жизненоважна ситуация, се чувства, като че ли се е загубил в лабиринт. Това е невъзможността на настоящия момент. В тази точка се преплитат в ума ти паметта и забравата. Не можеш да разграничиш това, което помниш, от това, което си смятал, че си забравил, защото е трябвало. Случилото се, от това, което не се е случило, това, което е трябвало да се направи, от това, което не е направено. Лъжата от истината.

В тази ситуация нищо не може да се разкаже точно и без лъжа.

За да се освободя от себе си, от товара на собственото си сърце, за да мога да видя дълбините на душата си, блокирана от празнотата, исках да разбера всичко и да го напиша, но все още умът ми е пълен с тъмнеещи моменти, изгубени образи, объркани чувства и въпроси, които си задавам.

Можех ли да го запазя жив? Виновна ли съм, че не можах да го направя? Може би все пак трябваше да направя нещо, все едно какво. Това беше правилното.

Правилно ли?

Чия правда? Онова, което се нарича правилно, е спорно. Не е лесно да се отсъди кое е правилното.

Не се ядосвам на Ферда. Точно обратното, изпитвам към него повече уважение от преди. Човек може да се умори, може да загуби умението да живее, може да поиска, както и аз много пъти съм искала, да се потопи в една съвсем нова светлина, за да намери покой, или да поиска опрощение на греховете си. Това е неговата правда. Онова, което не мога да разбера, е защо избра да тръгне на този път в моя дом, до мен. Защо, след като толкова време се влачи по други, далечни от мен места, се опита да полети, като се хвана за моите пречупени крила?

За да ме остави още веднъж по средата, за да бъда победена?

Предварително ли бе планирал идването си, или бе взел решението си импулсивно?

Кой би могъл да знае?

Това са въпроси, на които не може да се отговори.

В деня, когато го взеха от къщи и го отнесоха, още в първия миг се сблъсках с ужасните обвинения, които се криеха в уж невинните въпроси на комисаря, който се опитваше да вземе показанията ми. Бях хладнокръвна, мълчах. Не отговорих на онези въпроси. На някои въпроси никога не може да се отговори. Може и да останат без отговор.

Вече не искам да мисля за тези неща.

Вчера се видях с моя адвокат. Докладът от аутопсията бил готов. Не могли да намерят улики срещу мен. Утре ще говори с прокурора. Тъй като съм излежала наказанието за необявяване на смърт и укриване на доказателства, има вероятност да ме пуснат скоро на свобода.

— Решението може да бъде явяване пред съда без задържане или оневиняване — каза батко Ирфан. — Във връзка с раната с ножа ще разследват с коя ръка нормално си е служила жертвата.

— Казах им и по-рано, Ферда умееше да си служи и с двете.

— Има още нещо, Азра. Алие иска да дойде да те види.

— Не, да стои далече от мен!

Тази сутрин в килията задуха вятърът на радостта. Хем имаше свиждане, хем Меляхат излизаше на свобода. Когато освобождаваха някого, ставаше малко празненство. Събуждаха се надеждите, подновяваха се пожеланията, молитвите.

В деня, когато ще изляза от тук, ще им раздам подаръци. От сега съм поръчала на леля. Моя ли е вината, че не създадох такива приятелства навън?

Когато след свиждането се връщах в килията, надзирателката, която ме придружаваше, каза, че е любопитна какво пиша вече два месеца, без да се уморя и без да ми омръзне. Беше много млада. Малко по-голяма от Мюге. Беше събрала на конска опашка кестенявата си коса, лицето й беше съвсем чисто, без грим. Дали въобще се е влюбвала, беше ли обичала някого? Прииска ми се да я предупредя — внимавай, пази се.

Вървях до нея през целия коридор. С чувството, че вървя с дъщеря ми.

Да вървя.

Искам да вървя.

Колко хубаво е в пролетната утрин да поемеш по пътя, който, криволичейки от хълма през буковата гора, слиза до града. И да стигнеш до мястото, където склонът със своите хиляда и един нюанса на зеленото се среща с равнината. Да спреш и да погледнеш към езерото.

Скоро, много скоро.

Мисля за онова, което ще направя, като се върна вкъщи.

Ще напиша дълго писмо на Мюге.

Ще наема вила на юг и заедно ще прекараме ваканцията.

Ще превърна в склад банята на долния етаж.

Ще накарам да отсекат черешата.

Може би един ден ще поискам да видя Алие. Когато съвсем остареем.

В бъдеще може да има някой, който ще върви с мен и ще ми каже: Спри, може да паднеш!

Не очаквам да бъда щастлива. Щастието е опасен капан, който оставя човека беззащитен срещу нещастието.

Косата и ноктите ми растат, не съм мъртва, добре съзнавам това.

Само сънувах сън.

Започваше в рая. Хванах един мъж за ръката и известно време се разхождах с него сред високи храсти, дъхави кипариси, камелии, устойчиви на вятъра иглолистни дървета и храсти, ириси, петунии, див жасмин, босилек, горски рози и цветя, чиито имена обичах да произнасям.

Ферда, призракът на моите очаквания.

Сънищата не са безсмъртни, нито един сън не продължава до безкрай.

Една сутрин се събуждаш в ада, на дъното на пропастта.

Ще накарам смъртта, която съпровождах, да млъкне и ще скрия тайната й.

Може би ще опитам и отново да го обикна.

С дързостта, че ми принадлежи изцяло.

Създавайки го наново в поносимото небитие и с чувството, че съм затиснала с ръката си кървяща рана.

Ноември 2008 — декември 2009 г.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.